Gillian Hicková

Veterinářka

Jota / 2019

Vet on the Loose

Vydáno ve spolupráci s The O’Brien Press Ltd.

Copyright © Gillian Hick, 2005

Translation © Věra Kovářová, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-7565-498-4

Poděkování

Díky patří především všem zvířatům, která se bezelstně podrobila péči novopečené zvěrolékařky. Bez nich by tento příběh nikdy nevznikl. Dále Šnečce, mé věrné společnici na cestě studiem veterinární medicíny. Mnohé díky také majitelům kolie Jill, kteří mi dovolili vyprávět její příběh tak, jak se opravdu stal. Všechna ostatní zvířata jsou smyšlená a vytvořena na základě mých zkušeností.

Děkuji svým rodičům Joe a Claire Kellyovým za korektury a mnohem, mnohem víc. Děkuji svým kolegům veterinářům, kteří přispěli k finální podobě knihy, obzvlášť Vanesse. Děkuji zaměstnancům nakladatelství O’Brien Press za termíny slučující se s třemi předškolními dětmi a zvěrolékařskou praxí.

Zvláštní díky patří Tomovi Kellymu, kolegovi, editorovi a kamarádovi, za početné telefonáty, e-maily a morální podporu. Veškeré nepřesnosti, gramatické i jiné chyby, které v textu zůstaly, jsou tam jen proto, že jsem byla příliš tvrdohlavá a odmítala je změnit. (Aspoň jsem vynechala ty scény se sněhem!)

Nakonec Donalovi, mému manželovi, a Molly, Fioně a Jackovi – díky, že jste snášeli mé psaní, když jsem mohla (a pravděpodobně měla) dělat sto jiných věcí.

Předmluva

Úplně první kastrace koně, kterou jsem jako veterinární chirurg kdy provedla, se odehrála v srdci Dublinu. Když jsem stanoveného rána projížděla tou městskou džunglí, byla jsem přesvědčená, že mi museli dát špatnou adresu. Správně jsem našla Primrose Villas 53, ale stál přede mnou obyčejný řadový dům v úzké ulici; naprosto nepravděpodobné bydliště pro koně.

Kde zrovna tady ten kůň může být, podivovala jsem se při pohledu na miniaturní předzahrádku, dost stísněnou i pro auto. Rozhlížela jsem se kolem, ale nikde ani živáčka. Po marných pokusech najít zvonek jsem několikrát zabušila na dveře. Bezvýsledně.

Chystala jsem se k odchodu, když z okna nade mnou vykřikl dětský hlas: „Jste ta veterinářka?“

„Jsem!“ zavolala jsem nahoru. „Jsou rodiče doma?“

„Proč se ptáte? Nic jsem neproved,“ odpověděl, než zmizel za chatrnou záclonou.

Čekala jsem, že se objeví u dveří, ale musela jsem znovu zabušit, než jsem zevnitř uslyšela nějaký dusot a dveře se na škvírku pootevřely.

„Ste tu kvůli tomu koni, nebo ne?“

„Ano, přesně tak,“ odpověděla jsem co nejpřívětivěji. „Kde ho máte?“

„Poď dál,“ odpověděl a rukou přes rameno mi naznačil, ať ho následuji přes kuchyň k zadním dveřím vedoucím do blátivého dvora stejné velikosti jako přední zahrada.

V tomto nepříliš slibném prostředí jsem uviděla malinkého hřebce v celé jeho strakaté kráse. Šťastně se vyhříval na slunci obklopený starými bicykly, roztrhanými pytli na odpadky a otřískanými zbytky už dlouho nepoužívaného televizoru.

„Dobrá,“ zvládla jsem říct a snažila se nedat najevo svůj úžas. „Máš tu někde rodiče, abychom se do toho mohli pustit?“

„Ty jo, to je můj kůň, na co furt nějaký rodiče? S nima to nemá nic společnýho.“

„Budou nám muset pomoct.“

„Si děláte srandu? Máma se ho bojí a stejně je pryč.“

„A co táta? Kde je?“

„Jak to mám sakra asi vědět!“ odpověděl opovržlivě. „Toho maníka jsem neviděl roky.“ Kluk na mě vyzývavě koukal a čekal, co já na to.

Pomalu se mě zmocňoval pocit, že se mi to snad jenom zdá. Vždycky jsem si představovala, že svou první kastraci provedu v nóbl hřebčíně plném schopných ošetřovatelů, kteří zručně přidrží skvostného hřebce, zatímco já provedu rutinní zákrok za naprostého ticha přerušovaného jen občasnou vlnou souhlasného mumlání ze strany ohromených diváků. Teď to ale vypadalo, že tu budeme jenom já, malý Eddie a strakáč Anto.

Na chvilku jsem zaváhala, ale pak jsem seznala, že asi bude nejlepší se do toho pustit.

„Dobrá, takže mohl bys mi přinést lavor plný horké vody, prosím? A budeme potřebovat provaz, na kterém ho budeš držet.“

„Dobře, doktorko,“ odpověděl Eddie, očividně potěšen, že představení začíná.

Zatímco byl pryč, pečlivě jsem si naplnila injekce sedativy, protitetanovou vakcínou, antibiotiky a místním anestetikem, které vpíchnu do varlat.

Eddie, šťastný jako blecha, klopýtal zpátky s těžkým lavorem na nádobí. Voda cákala všude kolem a než dorazil ke mně, zbyla v něm sotva polovina. Pečlivě jsem vylovila pár fazolí a kousek nacucaného toustu z vody, která měla sterilizovat moje vybavení. Šplíchla jsem do ní trochu jódu a doufala, že to bude stačit.

„A co nějakou ohlávku, Eddie?“ zeptala jsem se. „Na něčem ho budeš muset držet.“

Na okamžik se zamračil. Pak bez dalšího váhání ledabyle vytáhl ze zadní kapsy odlamovací nůž a jedním zkušeným tahem uřízl šňůru na prádlo, aby z ní vyrobil ohlávku.

„Máma tě za tohle asi zabije, ne?“ zajímala jsem se, protože házel stěží proschlé prádlo na hromadu harampádí, které hrozilo zaplavit celou zahradu.

Nonšalantně pokrčil rameny jako někdo, kdo je v průšvihu každou chvíli a nic si z toho nedělá. „Šmarjá, dyť vona furt kvůli něčemu vyvádí.“

„Tak, Eddie, ty ho teď dobře podrž a já mu dám první injekci.“

Anto byl naštěstí mírný tvor a neprotestoval, když jsem mu prohrábla střapatou srst, abych našla krční žílu, do níž bych vpíchla jehlu. Zatáhla jsem za píst stříkačky a trocha jasné krve se promíchala s čirým obsahem injekce. V tu chvíli se můj asistent poprvé usmál. „Šmarjá, vy mu to píchnete do žíly. To je teda fakt hustý, doktorko.“

No, pomyslela jsem si, aspoň to uznalé obecenstvo by tu bylo.

Během pár minut sedativa zabrala a hřebec se pod vlivem velkorysé dávky nejistě potácel.

Eddiemu, který vypadal zklamaně, jsem vysvětlila, že jde o nový druh léku a Anto zůstane během zákroku stát.

„Takže mu nebudu muset dřepět na hlavě jako tomu předtim?“

„Ne, bude celou dobu stát,“ zopakovala jsem a přála si, abych si byla tak jistá, jak se snažím vypadat. Sledovala jsem drobného hřebce, jak se malátně kymácí ze strany na stranu. S každým pohybem hrozilo, že se pod ním složí nohy.

Rychle jsem oblast vydezinfikovala a vpíchla lokální anestetikum do varlat. Moje tělo sladilo pohyb s pohupováním jeho zádi, až se i mně zatočila hlava. Jen jsem doufala, že pokud upadne, nevezme mě s sebou.

Nezbývalo než počkat, až anestetikum začne působit. Pokusila jsem se ticho prolomit nezávaznou konverzací, ale vlastně jsem nevěděla, co říct. „Nejsi dneska ve škole, Eddie?“

Trucovitý pohled. „Je to jen hromada kravin.“

Zkusila jsem to znovu. „Jak dlouho už máš Anta?“

„Dost dlouho.“

„A odkud ho máš?“

Propaloval mě podezřívavým pohledem. „Od jednoho chlápka.“

Vzdala jsem to. Dospělým otázky očividně nejsou povoleny.

Kůň byl konečně připravený. Jakmile jsem vytáhla ostrý skalpel, Eddie zase ožil. „Žíši, to vypadá fakt vostře. Můžu si ho nechat, až skončíte?“

„To nejde, budu ho potřebovat na dalšího koně,“ odpověděla jsem rychle, ačkoli šlo o striktně jednorázový nůž.

Popadla jsem vzdálenější varle, zařízla hluboko do tkáně a s uspokojením sledovala, jak lesklý orgán vyklouzl z šourku a zůstal viset na několika vazech a cévách.

„Jsou naprosto vobrovský!“ ozval se závistivý vzdech.

Opatrně jsem čelistmi zářivě nových kastrovacích kleští uchopila vaskulaturu a silně zmáčkla, dokud se čelisti nesetkaly a pomalý křupavý zvuk nevystřídalo tupé ducnutí, jak varle dopadlo na zem.

Eddie zářil nadšením. „Paráda! Dám je dneska večer ségře do postele, ta se podělá strachy!“

Jeho nadšení neopadlo, ani když jsem zopakovala proceduru na druhé straně. Znovu se na mě začal dívat s respektem.

Než jsem se nadála, měla jsem svou první kastraci za sebou. Spokojeně jsem si prohlédla stále omámeného kastráta před sebou, a i když okolnosti tak úplně neodpovídaly mým představám, nemohla jsem mít nadšenější publikum než Eddieho, který teď pozorně zkoumal varlata, v každé ruce jedno.

Čekal mě dlouhý den, a tak jsem musela stáhnout oponu.

„Takže,“ promluvila jsem na svého nového obdivovatele. „Dávej na něj pozor a kontroluj, jestli nekrvácí. Kdyby něco, zavolej mi.“

„Jasná páka, doktorko. Co sem dlužen?“ zeptal se s výrazem protřelého obchodníka.

„Devadesát pět euro, že jsi to ty,“ odpověděla jsem.

Bez váhání zalovil zakrvácenou rukou v zadní kapse a vytáhl paklík pětieurových bankovek. Pečlivě odpočítal devatenáct, přičemž si mezi každou bankovkou olízl prst.

„Pětadevadesát,“ řekl a plácl mi penězi do dlaně, čímž dokončil obchod. Na okamžik zaváhal a pak rázně popadl další bankovku, kterou mi nacpal do ruky k ostatním. „A to je pro tebe, lásko.“

Snažila jsem se neurazit jeho velkorysé gesto smíchem, ale pohled na vážný výraz toho pihovatého kluka s ježatými vlasy mě přemohl. Když jsem si dávala peníze do kapsy, musela jsem odvrátit tvář.

Tentokrát mě doprovodil bočním průchodem a obdivně sledoval, jak si balím náčiní do kufru auta.

„Tak se měj, Eddie, a někdy příště,“ rozloučila jsem se.

„Víte co, doktorko?“ řekl a zarazil se, zatímco já jsem čekala na verdikt svého mladého klienta. „Jste zatraceně hustá mrcha, to teda jo!“ potvrdil mi s hlubokým obdivem odrážejícím se v jeho mladých očích.

.

Studentka

1. kapitola

Na praxi

Svůj první týden ve veterinární ordinaci jsem strávila jako nevinné čtrnáctileté děvče, nadšené i poctěné tím, že mu bylo dovoleno vyčistit kočičí útulek v místní ambulanci pro malá zvířata. Mít co dočinění se zvířetem v péči veterináře se mi jevilo jako zázrak, a dokonce i odpoledne strávené skládáním faktur do obálek mi navozovalo stavy blouznivého štěstí, že jsem konečně na správné cestě.

Poprvé jsem ze sterilní vzdálenosti sledovala kastraci kočky a byla jsem tak nadšená, až byste si mohli myslet, že jsem operaci prováděla sama. Ta zkušenost mě naplnila takovým úžasem, že když mi veterinář nabídl šálek kávy, omámeně jsem kývla na souhlas, přestože jsem v té době kávu nesnášela.

Ačkoli jsem hrozně toužila se tam vrátit, nechtěla jsem pokoušet osud tím, že se budu připravovat na povolání, které nikdy nebudu provozovat. V době, kdy jsem potřetí nanečisto opakovala závěrečné zkoušky a snažila se nasbírat nepolapitelné body, se mi konečně poštěstilo. Jedna z vyučujících, která pravděpodobně vycítila mé zoufalství, když jsem se mořila s dalšími a dalšími Shakespearovými hrami, mě zkontaktovala se svým švagrem Finbarem McCarthym, veterinářem s praxí pro velká zvířata v nejsevernějším výběžku hrabství Louth.

Jelikož to na dojíždění bylo moc daleko, měla jsem týden bydlet u jeho rodiny – právě ten týden, kdy jsem se měla připravovat na třetí zkušební závěrečný test.

Přijela jsem do jeho domu z červených cihel, o němž jsem si myslela, že funguje jako klinika. Až později mi ukázal přístřešek sloužící pro místní zvířecí populaci jako ordinace. „Možná není tak nóbl jako jiné, ale svému účelu slouží dobře,“ řekl Finbar, očividně spokojený.

Mávnutím ruky odmítl mé koktavé díky. „To já bych měl poděkovat tobě,“ ujistil mě laskavě, „v tuhle roční dobu tu moc pomocníků nemíváme. Moje vlastní děti dostaly rozum už před lety,“ zasmál se, zjevně smířený s faktem, že v jeho stopách nepůjdou.

K prvnímu případu jsme vyrazili na zchátralou farmu obydlenou větrem ošlehaným farmářem a jeho stádem krav. Poprvé jsem přišla do tak blízkého kontaktu s dobytkem. Zatímco Finbar s ošetřovatelem oddělovali nemocnou krávu od stáda tím, že ji znehybnili mezi přístřeškem a bránou, já jsem se pokoušela nepřekážet. Jedna ze starších krav si asi všimla mé nezkušenosti, přiskotačila ke mně a s rozhořčeným zabučením zase odklusala, když ji Finbar odehnal. Předstírala jsem, že si se zájmem prohlížím zadní stranu vrat do přístřešku, za kterou jsem se zaběhla schovat.

„Změř jí teplotu,“ požádal mě Finbar, jakmile byla pacientka bezpečně znehybněná. Děkovala jsem Bohu, že jsem viděla dost filmů Jamese Harriota, které mě naučily, kam teploměr strčit. Zvednout krávě ocas ale nebylo zdaleka tak jednoduché, jak to ve filmu vypadalo. Těžká oháňka jako by byla ke kravské zádi přivařená. Sáhla jsem níž, abych ji vzala za konec, kterým majitelka divoce mávala a bohatě tak pokřtila mou neposkvrněnou bundu do deště kapkami bláta a hnoje. Postupovala jsem po oháňce nahoru a na okamžik jsem zaváhala, než jsem teploměr opatrně zasunula dovnitř. Tak to bychom měli, pomyslela jsem si.

Finbar stetoskopem soustředěně poslouchal rozložitý kravský hrudník a já jsem ho plná očekávání sledovala v naději, že mi nabídne, abych si to taky zkusila.

Zezadu se ozval znepokojivý zvuk a já jsem s hrůzou pozorovala, jak kráva zvedla ocas a obloukem z ní vytryskl proud zelenohnědých výkalů, s nimiž vyšel i teploměr. Ležel v hromádce pod ní a vykukovala z něj jen skleněná špička. Tom se burácivě zasmál.

„No, aspoň jeden trik ses dneska naučila!“ zvolal. „Leží tam jako v bavlnce.“

Teploměr byl opravdu nedotčený, když jsem ho štítivě vytahovala z místa, kam dopadl. Finbar si mého kiksu naštěstí nevšiml, protože se plně soustředil na dojení vemene.

„Už jsi někdy dojila krávu, Gillian?“ zavolal zespodu.

Cítila jsem se trochu hloupě, ale musela jsem přiznat, že ne.

„A není teď ten pravý čas se to naučit? Tom ti to určitě rád ukáže. Já mezitím dojdu do auta pro antibiotika.“

Tom začal s překvapivou trpělivostí vysvětlovat, jak uzavřít vršek struku mezi palcem a ukazováčkem, zatímco zmáčknu dolní část zbývajícími prsty. Moje první pokusy byly sice trochu neohrabané, ale než se Finbar vrátil, vesele jsem odstřikovala mléko, šťastná, že jsem novou dovednost zvládla tak rychle.

„Zas to tam dole nepřeháněj, ať něco zbude pro tele,“ dobíral si mě Tom.

„Tak co, dospěla jste už k diagnóze, doktorko?“ zeptal se mě Finbar, přičemž mrknul na ošetřovatele. Pak zachytil můj prázdný výraz a pobídl mě: „Zkus podojit ten druhý struk.“

Popadla jsem ho a hned jsem si všimla, že je na dotek o hodně teplejší než ten předchozí. Pokusila jsem se opakovat předešlý proces, ale ať jsem se snažila sebevíc, nedokázala jsem z něj dostat žádné mléko. Po pár pokusech vyšla ven sraženina následovaná zapáchající vodnatou tekutinou. Uskočila jsem, jelikož kráva nespokojeně vykopla.

„Tak tady to máš,“ oznámil mi Tom vítězoslavně, „tvoje první diagnostikovaná mastitida!“ Byla jsem mu nesmírně vděčná, že za mě tu záležitost objasnil!

Další případ, jak mě Tom informoval, byla jalovice, z níž nevyšly očistky. Zuřivě jsem přikyvovala, ačkoli jsem neměla nejmenší tušení, o čem to mluví.

Když k nám vylekané mladé zvíře doběhlo, všimla jsem si, že za krávou visí dlouhá šňůra, jako by jí vyhřezla snad půlka střev. Udivilo mě, že Finbara nijak zvlášť neznepokojuje tento dozajista beznadějný případ. Natáhl si velké gumové rukavice, jednu z nich si namazal a strčil ruku do krávy. Nevěřícně jsem koukala, jak jemně manipuluje s hnijící tkání a jak se šňůra pomalu natahuje k zemi, až vypadla úplně. Zápach byl tak pronikavý, že jsem se musela vzdálit a párkrát se zhluboka nadechnout, abych měla jistotu, že se nepozvracím.

„Není to práce na páteční večer,“ zasmál se Finbar.

„U dobytka jde o poměrně běžný stav,“ pokračoval, když si sundával rukavice a ponořil ruce do vědra s vodou, do nějž přidal velkorysou dávku dezinfekce. Pokud placentě, nebo jak se říká „očistkům“, trvá moc dlouho, než z krávy vyjde, zvíře z toho onemocní, jelikož se v něm hromadí toxiny. Obvykle se ale rychle zotaví, pokud se placenta vytáhne a děloha vypláchne.“

•••••

Když už jsem se cítila naprosto zběhlá v ošetřování dobytka, zamířili jsme pro změnu do stájí podívat se na koně. Jako by mou nevědomost předvídal, Finbar mi cestou vysvětlil, jak bude provádět podrobnou prohlídku koně, kterého chce jeho klientka koupit.

„Bohužel kůň patří jinému z mých klientů, takže pokud neprojde, přijdu hned o oba,“ dodal, ale nezdálo se mi, že by ho ta vyhlídka příliš trápila.

Kůň, o kterého šlo, byl nádherný kaštanový hřebec. Kupující jménem Linda stála opodál a netrpělivě čekala na verdikt.

„S tímhle chlapíkem by toho muselo být hodně v nepořádku, aby neprošel,“ poznamenal Finbar a tiše ho obdivoval.

Neměla jsem s koňmi moc zkušeností, a proto mě trochu znervóznilo, když mě Finbar požádal, abych hřebce vyvedla ven ze stáje. Nejprve si mě zvědavě očichal a pak sklonil jako pravý gentleman hlavu, abych mu na ohlávku připnula řemen.

S tichým úžasem jsem sledovala, jak mu Finbar zkontroloval oči, hrudník a každou nohu zvlášť. Celé věky ohmatával všechny výstupky a prohlubně, z nichž se sestávala podle mého názoru naprosto normální končetina.

Jakmile všechny nohy prohlédl, zvedl každou z nich ze země, pár minut ji podržel úplně ohnutou a pak mě požádal, abych s ním klusala na konec dvora a zpátky, aby viděl, jestli má pořád pravidelný krok. I bez jakýchkoli znalostí jsem si nemohla nevšimnout, s jakou lehkostí se zvíře pohybuje.

Hřebce Henryho pak nastavovali a otáčeli v řadě zdánlivě nekonečných zkoušek, které očividně zvládal na jedničku.

„Teď ho ještě provedeme na lonži,“ oznámil Finbar Lindě a já jsem byl vděčná, že si ho ode mě vzal a připnul mu dlouhou lonž. Můj jediný předchozí pokus o lonžování skončil tím, že jsem se do ní celá zamotala a zauzlovala ještě dřív, než se kůň vůbec rozklusal.

Henry se svižně rozběhl a vesele klusal ve velkých kruzích. Brzy ho ta hra ale omrzela a často zpomaloval, dokud Linda nepráskla dlouhým bičem.

„Běž k němu a popožeň ho,“ požádal mě Finbar. „Udržuj ho v pohybu.“

Nadšeně jsem běhala za koněm a mávala rukama, aby se nezastavoval, celá šťastná, že můžu dělat něco užitečného. Na okamžik trochu ožil a klusal s novou dávkou nadšení, ale zanedlouho jsem ho musela znovu nahánět. Zjistila jsem, že pokud budu stát na jednom místě, můžu ho popohnat pokaždé, když proběhne kolem, což stačilo na to, aby oběhl celé kolo. I tohle ale brzy prohlédl a často se v polovině kola vrátil k chůzi. Nemohla jsem dělat nic jiného než za ním běhat, ačkoli mě často předbíhal a zdálo se, že si naši hru na honěnou docela užívá. Pokaždé, když jsem zaostávala, zpomalil a čekal, dokud ho nedoženu, načež se zase rozběhl.

„Už jen pár kol!“ volal Finbar povzbudivě. „Potřebuju si poslechnout jeho dech po vytrvalém klusu.“

Běhala jsem za ním kolo za kolem. Dech se mi prohluboval a už podruhé ten den se mi zvedal žaludek. Únava mě dostihla mnohem rychleji než hřebce. Zanedlouho jsem za ním jen vlažně poklusávala a opravdu se mi ulevilo, když Finbar konečně zavolal na Lindu, aby ho zastavila.

Vděčně jsem se zhroutila na bránu ohrady a snažila se popadnout dech. Ale pak jsem zpozorovala, že Henry už zase běhá, jen opačným směrem.

„Udrž ho v běhu jen na pár minut a pak budeme hotovi.“

Po dvou kolech jsem s ním už nedokázala udržet krok a ve třetím to vypadalo, že Henry honí mě. Jakmile jsem ucítila, že mi frká za zády, vzdala jsem to.

Finbar pokračoval s prohlídkou a já se sesunula k zemi, abych popadla dech. Bylo mi záhadou, jak mám asi slyšet hřebcův dech přes zvuk svého vlastního zběsilého funění.

Finbarovi naštěstí chvíli trvalo, než vyplnil certifikát a popřál Lindě hodně štěstí v jejím podnikání. Rozhodl se nevšímat si mě, jak ležím zhroucená na válcovém balíku slámy a čekám, až odezní palčivá bolest v hrudníku.

Když byl se vším hotov, sotva jsem se zotavila natolik, abych se dovlekla do auta.

Oznámil mi, že je na čase vrátit se domů na čaj, a mně se náramně ulevilo. V teplé kuchyni jsme spořádali lákavé občerstvení, které nám připravila jeho žena Andrea. S úsměvem na rtech mě pochválila, že se mi podařilo přežít první den. V průběhu jídla se do kuchyně trousily jejich čtyři děti ve věku mezi deseti a dvaadvaceti, očividně zvyklé, že u jejich stolu sedí další budoucí veterinář.

V té době jsem netušila, že tohle jídlo je první z mnoha, které budu s rodinou sdílet. Praxe u Finbara mě utvrdila v přesvědčení, že jsem konečně našla své místo v životě.

Týden utekl jako voda a dřív, než bych chtěla, jsem se vrátila do školy a mořila se s třetím zkušebním závěrečným testem. Uspěla jsem na výbornou, ale mou mysl pořád plnili březí ovce a zchromlí koně. Když jsem se znovu dostala k Finbarovi, byla jsem už opravdovou studentkou veteriny, která se naučila dost francouzské gramatiky, matematických pouček a Shakespearových her, aby získala potřebný počet bodů a byla přijata na univerzitu.

2. kapitola

Na vysoké

Po třetím pokusu u závěrečného testu mi konečně nabídli DN005 – Veterinární medicína a mně se zdálo, že nebe sestoupilo na zem. Léto jsem strávila v přívalu extáze. Nic nemohlo mé neutuchající nadšení zkazit, ačkoli někdy se mi to všechno zdálo až nemožné. Z pravidelných pochůzek jsem se schválně vracela delší cestou, abych jela kolem veterinární ordinace a mohla nakouknout do okna nebo se podívat na mosaznou tabulku na zdi.

Brzy mi dorazily prospekty z univerzity, které byly plné pojmů jako „klinická anatomie“ a „veterinární patologie“. Přestože jsem měla jen minimální povědomí o tom, co znamenají, plnily mě nevídaným elánem.

Konečně jednoho mrazivého říjnového rána nastal ten den, který měl můj život studentky zvěrolékařství opravdu odstartovat. Často jsem cestou do města projížděla kolem univerzity v Ballsbridge a pozorovala jsem dveře, o kterých jsem byla přesvědčena, že jsou vstupní. Byl to ale jen postranní vchod do jedné z laboratoří, který zůstával vždy zamčený. První den jsem sebevědomě nakráčela právě k těmto dveřím a neúspěšně s nimi lomcovala. Když jsem si začala říkat, že jsem si musela splést den, přidali se ke mně další dva nováčci a dali jsme se do řeči. „Fakt tě zajímají zvířata?“ nadhodil jeden.

„Probůh, to ne!“ odpověděl druhý. „Chtěl jsem na medicínu, ale jen tak ze srandy jsem si nejprve napsal veterinu. Nikdy by mě nenapadlo, že ty body fakt schrastím.“

„To se mi ulevilo,“ odpověděl ten první. „Chtěl jsem na přírodní vědy, ale vyplnil jsem ve formuláři špatně kód.“

Já jsem držela jazyk za zuby, tiše šokovaná takovou svatokrádeží.

Než se nám podařilo najít správný hlavní vchod a vystoupat po schodech do přednáškového sálu, byla přednáška v plném proudu.

Navzdory neblahému začátku jsme se dostali do toku událostí poměrně rychle. Úvodní týden pro prváky prolomil ledy a začaly nám přednášky. Než bys řekl švec, zvykli jsme si na pravidelný rozvrh. První polovinu týdne jsme trávili v Belfieldu základními přednáškami společně se studenty medicíny a druhou polovinu na veterinární fakultě v Ballsbridge. Tam jsme se do hloubky obeznámili s tělem zakonzervovaného chrta, který nás provázel na cestě anatomií po celý zbytek roku. Psa jsme na první hodině pojmenovali Flíček a všechny nás překvapilo, jak jsme si ho oblíbili. S těžko skrývaným obdivem jsme naslouchali druhákům, kteří nás zasvěcovali do tajů ročníku před námi.

Akademický rok trvající pětadvacet týdnů kolem nás proletěl ve víru univerzitních a společenských událostí, ačkoli před zkouškami vždy zpomalil a občas se zdálo, že se čas snad zastavil úplně.

Studentkou druhého ročníku veterinární medicíny jsem se málem nestala, protože jsem se o prázdninách provdala. Donala jsem potkala o čtyři roky dřív díky poníkovi Gracie, kterou Donalův otec pásl na louce za naším domem. Často jsem hezkou malou kříženku Connemarského ponyho obdivovala a ona mi ráda čumákem hledala v kapsách kousek jablka, který jsem měla vždy s sebou. Donalova otce jsem náhodou potkala během procházky po lukách se svými psy. Poté, co mi řekl, že jezdí kontrolovat Gracie dvakrát denně, jsem se nabídla, že to budu dělat za něj. Měla jsem radost, že se jí budu moct věnovat.

Gracie se následujícího léta ohřebila a já se seznámila s Donalem. Oba jsme se velmi zajímali o Hvězdu, Graciino hříbě. Setkávali jsme téměř denně, abychom ji ošetřovali a sledovali její pokroky, ačkoli já jsem se měla učit na závěrečný test. V době, kdy se mohla Hvězda začít učit na dlouhých opratích, zvykli jsme si vídat se každý den a každý večer jsme se s ní dlouhé hodiny procházeli po vedlejších cestách. Později jsme spolu vyrazili na nákup postrojů a na místní koňskou přehlídku pod záminkou, že obhlížíme konkurenci.

V tom čase už měla Hvězda malého bratříčka Maxwella, takže jsme se střetávali stále častěji. Nikoho asi nepřekvapilo, když jsme se začali scházet i bez přítomnosti koní. Po narození třetího hříběte Merlina jsme se rozhodli vzít a dopřát Gracie trochu oddechu.

Na univerzitě mi doporučovali oznámit změnu jména, aby se předešlo pozdějším zmatkům. Řídila jsem se pokyny a uvědomila matriku. Jenže když začal nový akademický rok, ukázalo se, že mě úřady sice vymazaly pod dívčím jménem Gillian Kellyová, ale už mě znovu nezapsaly jako Gilllian Hickovou. Abych úřady přesvědčila, že jsem opravdu právoplatnou studentkou veteriny, stálo mě to hodně úsilí. Přispět nakonec musel i děkan fakulty svým dopisem.

Toho roku jsme opustili Belfield a usadili jsme se napevno na veterinární fakultě. Druhý ročník se zaměřoval hlavně na chov zvířat, a to obzvlášť na malých farmách. Naše každotýdenní návštěvy univerzitní výzkumné farmy na Lyons Estate v Kildare nám měly ozřejmit chov dobytka, ovcí, koní a zároveň vyrovnat rozdíly mezi studenty pocházející z venkova a hochštaplery z města jako jsem byla já – rozená Dubliňanka. Flíčka v anatomii nahradila zakrslá herefordská kráva a malý kaštanový poník.

Ve druháku jsme většinu prázdnin strávili takzvanou praxí na farmě, kam jsme se jezdili učit základy chovu zvířat od zkušených ošetřovatelů, z nichž se při troše štěstí měli za pár let stát naši klienti.

Dalším hlavním předmětem druhého ročníku byla fyziologie a biochemie – propojený předmět s největší mírou neúspěšnosti u zkoušek. Tříhodinovou písemnou zkoušku následovaly dvě praktické a nakonec, jen aby se přesvědčili, jestli se pod vším tím tlakem nezhroutíme, musel každý absolvovat dvacetiminutovou ústní zkoušku se třemi profesory, kteří rozhodli o našem osudu.

Dodnes pro mě pocit z rána před tou zkouškou funguje jako barometr, podle nějž posuzuji, jak moc jsem ve stresu. Jedním ze tří zkoušejících byl profesor, s nímž jsem poměrně dobře vycházela, druhým byl vedoucí katedry a poslední byl externí zkoušející – vedoucí katedry z anglické univerzity, který měl zajistit objektivnost výsledků.

Otázky z biochemie probíhaly dobře, dokonce jsem zvládla vykouzlit požadované metabolické procesy, ačkoli dnes už bych si nevzpomněla ani na první krok. Fyziologie byla obvykle jednodušší a měla jsem za to, že jsem externistovu otázku o dýchací soustavě koní zvládla poměrně dobře. Začínala jsem si myslet, že to mám v kapse, dokud se svého úkolu neujal třetí zkoušející.

„Dobré odpoledne, paní Hicková,“ začal vedoucí, když mě představoval externímu zkoušejícímu. Ačkoli všechny ostatní studentky oslovoval jako „slečna ta a ta“, tento konkrétní učitel mě celý rok vytrvale oslovoval jako paní Hickovou, údajně z úcty k mému novému rodinnému stavu. „Tak, paní Hicková, předpokládám, že je vám známa anatomie ptactva?“

Polkla jsem naprázdno. Ptáci v mých omezených znalostech fyziologie příliš nefigurovali. Pamatovala jsem si jen podivné plíce, spoustu vzduchu v kostech a zelená varlata krocanů. Něco mi říkalo, že ani jeden z těchto klenotů vědění mě nespasí. „Paní Hicková,“ pokračoval, „možná byste nám ráda osvětlila princip termodynamické regulace opeřenců?“

Nijak zvlášť, pomyslela jsem si. „Ehm, no, když je jim horko, tak… em… prudce dýchají… nebo tak,“ začala jsem nervózně a i mně samotné začínalo být pořádné vedro.

„Výborně, paní Hicková,“ odvětil suše. „A mohla byste to rozvést?“

Zoufale jsem prohledávala mozkové závity a snažila se vyšťourat nějaké další informace z titěrné množiny svých znalostí o ptactvu. „No, oni mají v krku takový kousek tkáně. A když je jim horko, tak s ním třepotají a…“ Znovu jsem se zarazila a snažila se vzpomenout, proč s ním k čertu třepotají.

„Ano, paní Hicková?“

Ticho se zdálo nekonečné.

Váhavě jsem pokračovala: „…a kolem té tkáně proudí vzduch a tím se ochlazují… nebo tak nějak,“ dokončila jsem chabě. Přistihla jsem se, jak přemýšlím, jestli to celé není náhodou jen zlý sen.

„Samozřejmě, paní Hicková, a znáte název tohoto mechanismu?“

Další trapné ticho, dokud mě nepolíbila múza. Z hloubi paměti se vynořil termín „jícnová klapka“. Jo, to je ono, nebo ne? Nebo ano? Najednou jsem si nebyla jistá.

„Doufám, že nemáte žádné plány na léto, paní Hicková?“ Takhle vám vždycky dávali najevo, že vyletíte a strávíte prázdniny učením na reparát.

A je to, pomyslela jsem si. Poslední šance. „Ano, říká se mu…“ V hlavě se mi zatmělo. „Říká se mu,“ spustila jsem znovu, tentokrát poněkud hlasitěji. Zapichovaly se do mě tři páry očí, tři supi připravení snést se na mršinu. „Říká se mu jícnová šlapka!“

Pár vteřin mi trvalo, než mi došlo, proč ze tří sak najednou vylétly kapesníky ve snaze zakrýt exploze smíchu, zatímco se zkoušejícím po tvářích koulely slzy.

Tím moje ústní zkouška skončila, ale nechali mě projít, pravděpodobně jen díky zábavě, kterou jsem jim nechtěně poskytla v jinak nudném a únavném dni.

Následující léto jsem strávila na praxi u různých veterinářů. Trochu mě zklamalo zjištění, že ačkoli mě práce opravdu baví, necítím se na poli veteriny o nic moudřejší než v letech, kdy jsem nastoupila na univerzitu.

Třetí ročník začal slibněji úvodem do mikrobiologie, který nás měl přiblížit našemu cíli. Na konci roku jsem měla šanon napěchovaný poznámkami o rozpoznávání různých druhů bakterií, virů, hub a všemi možnými dalšími bakteriologickými poznatky, které nám, doufejme, pomohou v budoucnosti vydělávat si na živobytí. Nejdřív jsme se v laboratoři seznámili s bakteriálními kulturami ve skleněných Petriho miskách a pak ve vztahu k chorobám, které způsobují. To nás přivedlo k základním pojmům patologie. Měli jsme i farmakologii, ale ačkoli nám měla objasnit veškeré aspekty použití léčiv a mechanismy jejich účinku, a přestože jsme všichni zkoušku jakžtakž složili, mám dojem, že jsem nebyla jediná, kdo si i po skončení školy pilně četl všechny etikety na lécích.

Ve čtvrťáku jsme se konečně vrhli do klinické praxe a trávili odpoledne na farmách a v ordinacích. S jakým zápalem jsme oblékali zbrusu nové overaly a naleštěné holínky, obcházeli stáje a tvářili se, že děláme něco užitečného.

V ordinaci jsme dostali svůj vlastní případ. Nešťastné zvíře, které přivezli na rutinní přeočkování, bylo podrobeno šesti novopečeným veterinářům soupeřícím o to, kdo provede klinické vyšetření.

Poprvé jsme také mohli na operační sál, kde jsme sledovali studenty posledního ročníku provádět své první kastrace pod dohledem nekonečně trpělivých lékařů.

Abychom si zkusili, jaké to je být ve službě, všichni jsme museli podle rozpisu odsloužit jeden den na klinice do devíti hodin do večera, nebo jak bylo pro daný případ zapotřebí. Štěstěna tomu chtěla, že když jsem byla ve službě já, měli jsme řadu vážných operací jater u vrhu plemenných štěňat s genetickou vadou. A tak místo korzování po klinice, popíjení kávy a psaní zpráv, jsme se všichni starali o zvířata v kritickém stavu. Museli jsme je pozorovat a každých pět minut zapisovat životní funkce jako je teplota, tep, frekvence dechu a celou řadu dalších parametrů. Jako mladší studentka jsem dostala na starost teplotu, kterou jsem poctivě zaznamenávala v předepsaných intervalech. Ve vyhřáté pooperační místnosti jsme si se dvěma páťáky u práce povídali, aby nám čas lépe utíkal. Střídali jsme se v procházkách po klinice, abychom si protáhli ztuhlé nohy, než se vrátíme na své místo. Místnost v pološeru působila až strašidelně, různé monitory blikaly a pípaly na znamení, že se štěňaty pod velkou dávkou sedativ je zatím stále vše v pořádku. Zhruba každou půl hodinu se na nás přišel podívat některý z lékařů.

Nic moc se nedělo a kolem půl desáté jsme se už nudili a nevěděli, jak si sednout. Konverzace odumřela a nastalé ticho rušilo jen pravidelné pípání monitorů.

Z ničeho nic zaječel výstražný signál. Jako jeden muž jsme nadskočili a zběsile se snažili přijít na to, ze kterého přístroje hluk vychází. Ačkoli nás v použití přístrojů důkladně proškolili, tento konkrétní výstražný signál jsme nedokázali identifikovat. Znovu jsme zkontrolovali všechny naše hodnoty. Žádná z nich se nezměnila, ale ostrý hvizd se v pravidelných intervalech opakoval dál. Jeden student posledního ročníku rychle vytočil číslo ordinace. Během několika sekund jsme z chodby zaslechli těžké kroky. Dovnitř vpadl starší lékař a jeden z anesteziologů, aby zjistili, co se děje.

Jak náhle panika začala, tak i skončila. Anesteziolog propukl v hlasitý smích. V zatemněném koutě místnosti stála klec s dalším pacientem v podobě papouška ara, druhu známého pro své umění imitace. Dosud se neprojevoval, takže jsme na jeho přítomnost dočista zapomněli. Jak ale nuda večera narůstala, rozhodl se předvést svou verzi monitoru s přesvědčivě ječivým pískotem. Jakmile si uvědomil, že byl odhalen, stydlivě si poskočil na jedné noze a ukryl hlavu pod křídlo.

Za půl hodiny, kdy už rozruch utichl, to zkusil znovu a byl pohotově přemístěn. Smáli jsme se jeho rozhořčenému, postupně se vzdalujícímu ječení, když ho odnášeli do jiné místnosti s méně závažnými případy.

Koncem toho léta se nám ani nechtělo věřit, že za rok touto dobou už budeme pracovat samostatně, a do pátého ročníku jsme nastoupili se směsicí nadšení a hrůzy. Posledních kratičkých dvacet pět týdnů, které měly zaručit, že se o veterinární medicíně naučíme vše potřebné, než nás předhodí veřejnosti, nemluvě o nic netušící zvířecí populaci. Jak týdny pádily vpřed, začínalo se nás zmocňovat zoufalství. Než jsme se nadáli, mířili jsme k závěrečným zkouškám a neustále čekali, kdy ten okamžik pravého osvícení konečně přijde. O pár týdnů později nám seznamy k našemu překvapení oznámily, že jsme uspěli. Teď už nás od pravých veterinářů dělila jen promoce. V té době nám došlo, že naše dny učení zdaleka nekončí a že právě naopak teprve začínají.

3. kapitola

Praxe u koní

Jednu věc jsem si během studií skutečně vštípila – typ praxe, kde rozhodně pracovat nechci. Jediná zkušenost u koní měla ovlivnit mé budoucí kariérní rozhodnutí. V posledním ročníku na vysoké se z praxí u veterinářů stala tak trochu rutina a stejně jako mí kolegové jsem byla rozpolcená mezi touhou postavit se na vlastní nohy a hrůzou z toho, jak si povedu, až budu odkázaná sama na sebe.

Když jsem jezdila k případům s Finbarem, nechal mě si zkusit poměrně hodně praktických úkolů a já jsem začala domnívat, že mám naději být dobrou veterinářkou. Neuvědomovala jsem si však, jak je pohodlné mít vedle sebe záchrannou brzdu v podobě zkušeného kolegy.

Ačkoli bylo v té oblasti mnoho koní, naše práce se omezovala na základní, každodenní úkony a veškeré chirurgické případy jsme odesílali do speciálních nemocnic pro koně.

Před velikonočními prázdninami se ve společenské místnosti na kolejích objevilo pár lesklých brožur a já jimi byla ohromena. Krásné obrázky polstrovaných přenosných boxů a prostorných stájí obydlených dokonale upravenými koňmi vypadaly lákavě a daly nám okusit movitější stránku věci. Jedna z přednášejících měla známé na prvotřídní chirurgické klinice v Newmarketu v Anglii a slíbila, že mi tam domluví dvoutýdenní praxi.

Dorazila jsem do nemocnice Livingston Foundation Hospital, jak hrdě hlásal nápis nad kovanou železnou bránou, a gratulovala jsem si, jaké mám štěstí. Tak skvěle vypadající místo musí být jistě veterinární klinika excelentní kvality. Stejně dobře na mě zapůsobila i bezvadně čistá recepce, kde jsem se ohlásila.

„Kdože jste?“ zeptala se mě povýšeně vypadající žena za pultem a hleděla na mě přes obroučky svých brýlí.

„Jmenuju se Gillian Hicková,“ opakovala jsem, trochu zaskočená, že o mně zjevně nikdo neví. „Mám tu domluvenou praxi s panem Livingstonem.“

„Panebože, další!“ prohlásila pohrdavě. „Tak jděte dál na dvůr a hlavně se nikomu nepleťte pod nohy, dokud nedorazí doktoři.“

Ve zbrusu nových značkových holínkách a goretexovém overalu jsem trochu schlíple vyrazila dál. Když jsem zahlédla velkolepý cihlový dvůr plný koní v různých fázích uzdravování po operaci, nálada se mi zvedla. Ve vzdáleném rohu jsem zpozorovala chirurgickou ordinaci a s úžasem jsem hleděla na účelový přenosný box a oddělený operační sál plný sofistikovaného vybavení, o němž jsem už slyšela, ale které jsem na vlastní oči nikdy neviděla. Procházela jsem se po zářící ordinaci a mé vzpomínky na zabahněná pole, kde jsem naháněla vzteklý dobytek a kde jako operační stůl sloužilo pár balíků sena, začaly blednout. Mé blažené představy, že budu pracovat na místě jako je tohle, přerušil náhlý křik: „Hej, vy! Co tam k čertu pohledáváte?“

Postřehla jsem hřmotného chlapíka v jezdeckých kalhotách s vyšitým logem nemocnice. Ohlédla jsem se, abych zjistila, na koho to mluví.

„Vy!“ zařval.

„Já?“ zeptala jsem se nevěřícně. „Promiňte, nepředstavila jsem se. Jsem nová studentka veteriny, jmenuju se…“

Můj hlas přehlušil další výkřik. „Je mi k čertu úplně jedno, kdo jste! Prostě odtamtud vypadněte!“

Potupně jsem vypochodovala z ordinace a zůstala stát uprostřed dvora. Bylo mi jasné, že malá armáda stájníků se dobře baví na můj účet. Uběhla asi půl hodina a já tam pořád stála a snažila se vypadat zaujatě zkoumáním vzoru na vratech stájí. Pak mi ale došla trpělivost a opatrně jsem se vydala za jedním aspoň trochu přátelsky vypadajícím podkoním, který pilně čistil stáj.

„Můžu vám pomoct?“ zeptala jsem se.

„Díky moc, krásko, ale ani náhodou. Šéf by mě zabil, kdybych vám to dovolil,“ řekl a pokývl směrem k muži, který mi před chvílí málem protrhl ušní bubínky.

„Kdy dorazí veterináři?“ zajímala jsem se a přemýšlela, jak dlouho tam vydržím stát a vypadat zaměstnaně.

„Dneska se nekoná žádná operace,“ odpověděl. „Všichni odjeli na závodiště. Ve službě je pan Jeffers, ale to by se muselo udát něco vážnýho, aby se vrátil. Rád si přihne, však víte jak.“

„A co mám teda celý den dělat?“ zeptala jsem se zoufale.

„To netuším, zlato!“ Pokrčil rameny a odvrátil se, aby si šéf s pichlavým pohledem nevšiml, že se se mnou vybavuje.

Den se táhl celé věky. Bloumala jsem po dvoře a bála se na cokoli pohlédnout, natožpak sáhnout. V čase oběda odešli stájníci do svých ubytoven a nechali mě tam stát se zabaleným obědem, který jsem si narychlo koupila ráno v místním obchodě. Když odbilo šest a já se chystala k odchodu, na parkoviště vyhrazené zaměstnancům vplul velkolepý jaguár. Jeden z chlapíků do mě šťouchl. „Sám pan Livingston.“

Dobrá, pomyslela jsem si. Už toho mám plné zuby.

„Dobrý večer, pane Livingstone,“ spustila jsem a sebevědomě přešla dvůr. „Jmenuju se Gillian Hicková a jsem studentka veteriny z Irska. Říkala jsem si, jestli bych s vámi mohla zítra pracovat?“

Pan Livingston byl zavalitý muž v pozdním středním věku a s ostrým vystupováním. Změřil si mě přes obroučky silných brýlí a s pohrdavým pohledem na mou napřaženou ruku zavrčel: „Obávám se, že ne. Odjíždím o půl sedmé ráno, mám případ na druhé straně města.“

„Perfektní,“ opáčila jsem, odhodlaná se nevzdat. „Tak se tady uvidíme v 6.30.“

Uvědomovala jsem si ticho, které se za mnou rozhostilo, stejně jako pohledy stájníků, které mě s napětím sledovaly.

„Tak tu buďte včas,“ řekl nedůtklivě, pak odkráčel do své kanceláře a pevně za sebou zavřel dveře.

„Dobrá práce,“ poznamenal stájník, který se mnou jako jediný do té doby promluvil.

Druhý den ráno jsem v 6.25 čekala u brány do dvora na pana Livingstona. Přešlo půl sedmé a pak i půl osmé a tři čtvrtě na osm. Nebýt ochotné přednášející, která mi práci domluvila, sbalila bych si saky paky a chytila první let domů.

Přesně v 7.48 jsem zaslechla nevzrušené dunění blížícího se jaguára. Když jsem přistoupila k autu, pan Livingston vypadal překvapeně.

„No, možná jsem se o pár minut zpozdil,“ prohodil, aniž by se na mě podíval.

„Nic se neděje,“ odvětila jsem sladce, „je mi jasné, že jste velmi zaměstnaný muž.“

Byl tak pohlcený pocitem vlastní důležitosti, že nepostřehl můj sarkasmus.

„Ano, jistě, to je pravda. Mám toho moc,“ potvrdil.

Skoro jsem nestihla zavřít dveře, když se pan Livingston rozjel. Rádio na plné pecky mi naznačilo, že udržovat zdvořilou konverzaci nebude zapotřebí. Čtyři roky praxí s celou řadou různých veterinářů mě naučily jednat se všemi možnými povahami. Opřela jsem se do sedadla a nechala mysl plynout, zatímco auto pádilo po dálnici k městu, kde na nás měl čekat první případ. Mé přemítání ale zakrátko přerušil kručící žaludek. Všichni veterináři jsou podle mé zkušenosti hladoví a součástí běžné praxe jsou časté zastávky v místních obchodech a hospodách, takže si můj metabolismus během těchto „pracovních prázdnin“ zvykl na zvýšený příjem potravy. Blížila se desátá a hlady jsem šilhala. Dva balíčky bramborových křupek ke snídani se proměnily ve vzdálenou vzpomínku a bylo mi jasné, že už moc dlouho nevydržím. Naději mi dodával pohled na klenuté břicho vystupující nad opaskem doktora Livingstona – podle jeho mocného oblouku jsem usuzovala, že ani on bez jídla dlouho nebude. A měla jsem pravdu.

Zanedlouho zastavil v bistru u cesty. Sledovala jsem, jak nakládá plnou tašku u pultu s teplým občerstvením a vidina jídla mi přinesla pocit úlevy. Konečně.

Čekalo mě ale kruté vystřízlivění. Vrátil se do auta, usadil se a opatrně vytáhl rohlík, dva horké koblihy a na palubní desku položil kouřící kelímek s kávou. Pak to všechno zhltnul, aniž by se byť jen koutkem oka podíval mým směrem. Můj pocit totálního vzteku potlačoval jen fakt, že se mi skoro podlamovala kolena hlady. Posledních pár mil na farmu, kde na nás čekal nemocný kůň, jsem pěnila vzteky. Ještě nikdy jsem se během praxe nesetkala s takhle neomaleným doktorem. Mezi kolegy platilo nepsané pravidlo, že se o studenty starají, protože koneckonců, sami kdysi studenty bývali.

Ze samotného případu si toho moc nepamatuju. Nedokázala jsem myslet na nic jiného, než jak mi dřevění nohy, zatímco roční klisna klusala sem a tam a pan Livingston se snažil určit, co je s ní v nepořádku.

Po návratu na kliniku jsem měla na mysli jedinou věc – skromný sendvič, který jsem si zabalila pro případ nouze. Když jsem ho dojedla, byl pan Livingston pryč a další den skončil.

Abych pravdu řekla, brzy jsem začala o své volbě povolání pochybovat. Od chvíle, kdy jsem přijela, na mě čekaly jen samé nepříjemné zážitky, až jsem poprvé v životě začínala svět veterinární medicíny nenávidět. Kdekoli jinde na praxi měli veterináři radost, že se o nějaký případ zajímáte, pokud jste s ním neotravovali až moc. Tady se nad vším vznášel opar tajemství a záhy jsem pochopila, že záznamy, nad kterými jsem obvykle sedávala ve volných chvílích, se tu žárlivě střeží. Nesměla jsem se dotknout žádného zvířete a lékařská porada, konající se dvakrát týdně, se odehrávala za zavřenými dveřmi. Když si lékaři zašli do kuchyňky na kávu, nikdy nenechávali dveře otevřené, takže jsem pochopila, že moje přítomnost není vítána. Mé jediné občerstvení pocházelo ze zahradní hadice na dvoře.

•••••

V příštích dnech se nade mnou jeden lékař slitoval a nechal mě sledovat operaci koliky z takové vzdálenosti, že jediné, co jsem viděla, byla zelená sterilní rouška. Další den mě vzal na rentgen koně do jedné z nejlepších dostihových stájí – její jméno na mě mělo udělat patřičný dojem, ale popravdě jsem o ní nikdy neslyšela, jelikož mě závodění nijak nezajímalo.

Stáj samotná byla mnohem pozoruhodnější než rentgenové vyšetření. Nikdy předtím jsem neviděla tolik řad boxů se štíhlými závodními koňmi. Dorazila jsem právě ve chvíli střídání – jednu řadu koní z nákladních aut vykládali, zatímco druhá byla připravená odjet. Náklaďáky měly namířeno na dráhu, kde koně projíždělo asi dvacet začínajících žokejů za dohledu hlavního žokeje. Udivil mě jejich průměrný věk – někteří vypadali, že snad ještě ani nevychodili základní školu.

„Přestaň fňukat a nalož si koně!“ zapištěla trenérka.

Nebožák, ke kterému mluvila, byl droboučký kluk s poďobanou tváří, ne vyšší než metr dvacet, který předtím ošklivě spadl a snažil se vyměnit si poněkud jankovitého koně za jiného.

Veškeré mé romantické představy o práci na závodišti se rozplynuly během půl hodiny, kterou jsem tam v čím dál napjatější atmosféře strávila. Trenérka obcházela kolem a na žokeje štěkala příkazy týkající se jejich koní. Všichni z ní měli zjevně nahnáno, proto jakmile zmizela, spojil je pocit sounáležitosti.

Pana Livingstona jsem viděla už jen jednou, a to když ve čtvrtek ráno přijel vykonat poměrně rutinní operaci. Klisna hnědáka měla podstoupit pálení – zastaralý zákrok používaný na zranění šlach, při němž se do ruda rozpálená jehla vpichuje v pravidelných rozestupech do poškozené šlachy ve snaze urychlit hojení postižené oblasti. Ačkoli se zákrok provádí v lokálním umrtvení, následky jsou poměrně bolestivé a přínos zákroku pochybný. Zarazilo mě, že se tak zastaralá metoda používá na moderní klinice, ale ještě víc mě překvapilo, co jsem zjistila, když jsem v nestřeženém okamžiku klisnu prohlédla. Rukou jsem jí přejela po noze a snadno jsem nahmatala hloubkové i povrchové ohýbací šlachy. Ať jsem se snažila jakkoli, nenašla jsem ani na jedné žádnou chybičku. Věděla jsem, že doktor Livingston má silnou snahu mě od kladení otázek odradit. Musela jsem ale zariskovat.

„Co s ní budete dělat?“ zeptala jsem se s předstíranou nevědomostí.

„Pálení,“ přišla úsečná odpověď.

„A z jakého důvodu?“ pokračovala jsem přes jeho neochotu.

„Poslyšte,“ započal nejdelší větu, kterou mi prozatím věnoval, „jestli nevidíte, proč je zákrok zapotřebí, pak to jenom dokazuje, že jste se minula povoláním.“

Přes několik dalších vyšetření jsem pořád nedokázala vypátrat, proč je pálení nutné.

V pátek ráno jsem nemohla uvěřit, že jsem teprve v polovině stáže. Po telefonu mě Donal předchozího večera pobízel, ať se vrátím domů dřív. „Jak to tak poslouchám, ani si tam toho nevšimnou,“ podotkl. Mně se ale odjíždět dvakrát nechtělo, protože bych si doma pravděpodobně musela vyslechnout litanie o tom, proč jsem se tak náhle rozhodla skoncovat s ambiciózní kariérou zvěrolékařky pečující o koně. Pokud to ale vypadá takhle, pak o koních nechci ani slyšet.

Den plynul jako obvykle, potloukala jsem se kolem a pokoušela se narazit na něco byť jen vzdáleně zajímavého. Zároveň jsem na sebe nechtěla moc upozorňovat, jelikož moje snaha pomáhat nebo se jakkoli zapojit pokaždé ztroskotala.

Pauza na oběd mě jako vždy zastihla na balíku slámy se sendvičem v ruce a místním psem jako společníkem. Mé poklidné snění přerušil řev nákladního auta, které se vyřítilo zpoza rohu. Hned jsem poznala, že patří trenérce ze závodiště, kde jsme rentgenovali koně. Zjevně si pravidelně brala do hlavy, že nějaký kůň potřebuje po ranním tréninku endoskopické vyšetření. Přihrnula se bez předchozí domluvy s očekáváním, že zákrok bude proveden okamžitě. Ačkoli jinému klientovi by takové chování nikdy neprošlo, její sláva jí zaručovala pochlebování všech veterinářů, až mě při každé její návštěvě mrazilo. Jen vteřiny poté, co náklaďák skřípavě zastavil, vyhrnul se zezadu oblak žokejů a začali vykládat koně. Vydala jsem se přes dvůr, abych se podívala, jestli nepotřebují pomoc, když v tom mě zahlédla.

„Holka, no ty. Přestaň se poflakovat v koutě a připrav box pro koně. Šup, šup!“ pobídla mě a tleskla.

Hlavou mi proběhly všechny ty hodiny na nohou strávené čekáním, stejně jako svíravý hlad a pohrdavé pohledy, kterými mě častovali lékaři, pokud jsem měla tolik štěstí, že si mě nějaký všiml. Vztek, který jsem držela na uzdě, najednou překypěl.

„Řekla jsem šup, šup!“ poroučela panovačně.

Tak a dost, pohár přetekl. „Mám jméno a pro vaši informaci, jsem Gillian. Nejsem zaměstnancem nemocnice a naštěstí ani vaším, takže si laskavě sežeňte jednoho ze svých poskoků, aby vám posloužili!“ řekla jsem tak klidně a nevzrušeně, jak jsem jen dovedla. Důstojně jsem odkráčela s palčivým vědomím ticha mezi stájníky, kteří ji pravděpodobně ještě neviděli lapat po vzduchu jako kapra čerstvě vytaženého z rybníka.

Nemusím asi dodávat, že jsem se tam další týden nevrátila, a když o tom mluvíme, ani nikdy potom. Na ten dlouhý a příšerný týden si vzpomenu jen tehdy, když se ona trenérka náhodou objeví v televizi při nějakých závodech a já na ni upozorním Donala jako na svou jedinou známou ve světě závodních koní.

Po prázdninách jsem se vrátila do školy a cítila jsem se trochu provinile. Když se mě učitelka zeptala, jak jsem si vedla, podala jsem jí mírně cenzurovanou zprávu o stavu věcí. Ona se jen zasmála a řekla, že mě asi rozmazlili jiní veterináři, u kterých jsem byla na praxi. Možná měla pravdu, ale já jsem si nestěžovala. Jednu věc jsem si totiž ujasnila – po promocích jsem se držela hodně daleko od práce nabízené v lesklých prospektech.

Při porovnání svých zkušeností s těmi, které nasbírali spolužáci, jsem shledala, že na jiných klinikách zažili pouze laskavou pohostinnost. Kolovaly dokonce historky o tom, že jeden z nich provedl polovinu operace koliky, ale tomu nikdo tak úplně nevěřil. Měla jsem prostě smůlu a cítila se ukřivděně. Po vší té snaze a výdajích jsem si neodvezla prakticky žádnou použitelnou zkušenost.

Bohužel pro mě byl pobyt na této klinice mou poslední praxí, protože od té doby jsem si bezstarostné pozorování opravdu užívala. Rozhodně mě odvedl od „lukrativnějších“ pozic, když jsem o tři měsíce později hledala svou první práci. Časem jsem zjistila, že zvířata kdekoli a kdykoli mají jedno společné – jsou naprosto nepředvídatelná. Tomu se vyrovná jen nepředvídatelnost jejich majitelů, a to bez ohledu na původ či postavení.

V den promoce jsem s nevinně vypadající roličkou papíru opustila ochranný kokon univerzity a ležela přede mnou prudce stoupající křivka učení na poli zvěrolékařství. Brzy jsem se musela úplně sama potýkat se zvířaty, která se odmítala chovat podle učebnic, a s jejich majiteli, pohybujícími se na škále od světců až k podivínům. Otevíral se přede mnou úplně nový život.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veterinářka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.