© Adriana Šindelářová, 2019

© Obálka Jiří Podhorský, 2019

© Nakladatelství Renata Šindelářová – Literární strom, 2019

ISBN 978-80-906902-5-7 (epub)

ISBN 978-80-906902-6-4 (mobi)

Už jako malá se rozhodla zasvětit celý svůj život tajům starověkého Egypta. Fascinovaly ji ty ohromné, nádherné chrámy tyčící se hrdě k nebi, prazvláštní písmo a příběhy faraonů podmaňující si velkou část z tehdy známého světa. Příběhy, které byly už tak vzdálené a pohřbené tisíciletou historií, a přece se v její mysli odehrávaly, jako by se zrovna udály.

Prostě věděla, že má Egypt napsaný v osudu.

Netušila však, jak moc.

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Venku se pomalu stmívalo a knihovna už potemněla. Sem tam se občas mihla postava pilného studenta, který si přišel sehnat informace pro svou seminární práci, avšak většina lidí, kteří se dnes chystali knihovnu navštívit, byla už pryč.

Nikdo tady netrávil tolik času jako Aurelie. Dívka s tmavými vlnitými vlasy po ramena a temnýma očima šplhala do nejvyšších polic, aby si vytáhla ty nejzapadlejší knihy, zaprášené úměrně tomu, jak dlouho si nikdo nevzpomněl na jejich existenci. Pracně tahala těžké bichle, opatrně je snášela dolů a pak zase neúnavně stoupala po schůdcích, aby zjistila, zda ještě neobjeví nějaký další zapomenutý poklad.

Ač stála na nohách od brzkého rána, nepřestávalo ji bavit přehrabovat se v hoře knih, sešitů a učebnic. Alex otráveně seděl opodál na židli a nechápavě ji pozoroval.

„Co tu vlastně pořád vyrábíš?“ rýpl si mezitím, co Aurelie opět pomalu lezla dolů, tentokrát však jen s jednou poměrně úzkou a malou knížečkou s názvem Nepovšimnuté střípky minulosti.

„Snažím se najít systém v chaosu. Archeologové stále nenašli dostatek artefaktů, které by pomohly upřesnit okolnosti Nefertitiny vlády, původu nebo smrti. Ale musí přece existovat něco, třeba jen nepatrný detail, který všem unikl. Navíc mi neříkej, že o tak významné královně neexistuje víc svědectví! Třeba si jen neumíme dát dohromady to, co už dávno víme. Třeba se na všechno díváme ze špatného úhlu,“ odpověděla mu pohotově Aurelie, skoro jako by Alexovu otázku čekala, a pustila se dál do zuřivého přehrabování.

Alex jen souhlasně přikyvoval a nevydal ze sebe ani hlásku. Přemýšlel jako už tolikrát, zda má porušit zákon a riskovat svůj vlastní krk, aby dal Aurelii životní příležitost. Sváděl vnitřní boj se svým rozumem, i když srdce mu napovídalo jasně. Měl Aurelii natolik rád, že mu to riziko za to stálo. Zatím však nesebral dostatek odvahy.

„Ze spisů nepřímo vyplývá, že byla dcera egyptského vezíra Ajeho,“ mumlala Aurelie. „Kráska, která přichází. Je to skutečně správný překlad jejího jména?“

Po celý svůj dosavadní život věnovala Aurelie veškeré úsilí tomu, aby vytvořila co možná nejucelenější teorii o životě významné egyptské královny, jež pro ni byla už od dětství idolem. Souzněla s královniným jménem. Obdivovala ji. Těžko říct, zda se s něčím takovým už narodila, nebo to v ní vyklíčilo až díky výchově, které se jí dostalo. Aureliini rodiče byli oba archeologové, což se dalo poznat hned při první návštěvě jejich skromného bytu. Všude samé starobylé sošky, obrazy starověkých chrámů a knihy o lidech s antickými a dalšími prapodivně znějícími, již dávno nemoderními jmény. Po jednom takovém člověku zdědila Aurelie své jméno. Bývala by si vybrala raději nějaké egyptského původu, ale přesto cítila hrdost pokaždé, když ji někdo oslovil.

Aurelie zamyšleně seděla v křesle a nevědomky se ušklíbala. Ačkoliv přečetla všechny možné články i vědecké studie, měla pocit, že o své oblíbené královně ví stále příliš málo.

Určitě nebyla z královské rodiny, to by existovaly záznamy o jejím narození – uvažovala v duchu.

Pak zavadila pohledem o knihu se zlatavým obalem a vzala ji do ruky. Jemně přejela prsty přes její titulek Hieroglyfické písmo pro samouky.

„Přesně tohle nechápu,“ ozval se Alex a ukázal na zlatou knihu. „Jak se něco takového může někdo naučit? Vždyť to nemá vůbec žádnou... pravidelnost... Jsou to samé obrázky chaoticky poskládané vedle sebe. Nebo nad sebe?“

„Používalo se obojí. A není to tak těžké, jak by se mohlo zdát.“

„No, nevím...“

„Je jen potřeba mít správného učitele. Ty snad toužíš proniknout do tajů staroegyptštiny?“ Aurelie vyzývavě mrkla na Alexe.

„Neříkám, že mě nezaujala, a rozhodně obdivuji, že ji ovládáš možná i lépe než tvůj profesor, ale myslím, že já raději zůstanu u své techniky. Ta má mnohem srozumitelnější jazyk.“

„Jak pro koho,“ zasmála se Aurelie.

„Taky fakt,“ kývl Alex a klepl prsty do stolu. Otočil svoji pozornost směrem k Lily, dlouholeté Aureliině kamarádce, kterou sám poznal teprve před třemi lety.

Lily opodál zkoumala obsah historických románů, z nichž jeden už měla rozečtený. Vypisování poznámek ji brzy omrzelo, a tak si v knihovně našla jinou zábavu. Seděla v koutě a v tichosti hltala obsah knihy.

Alex si ji prohlížel s čím dál větším zalíbením. Vnímal, že v něm Lily vzbuzuje pocity, které v přítomnosti jiných děvčat rozhodně nemíval. Dosud však neměl dost sebejistoty, aby se pokusil o jakýkoliv náznak náklonnosti.

Aurelie se naklonila dostatečně blízko k Alexovi a zašeptala co možná nejtišeji, aby ji Lily nezaslechla: „Proč jí to neřekneš?“

„Nevím, asi se bojím odmítnutí.“ Sklopil oči.

„Myslím, že to je zbytečné.“ Aurelie mu rozcuchala černé, uhlazené vlasy a sáhla si pro další knihu s titulkem Faraon slunce. Lily byla její nejlepší přítelkyně, znala ji lépe než kohokoliv jiného, a tak věděla, že Lily k Alexovi vzhlíží. Ten se nyní jen nesměle zatvářil a vrátil se ke své knize z oddělení přírodních věd.

Aurelie listovala knihou a snažila se najít něco, co by ji cvrnklo do nosu. Něco, co ještě nevěděla o příběhu z egyptské historie, jehož střípky znala nazpaměť a který ji vždy tolik přitahoval.

Achnaton, původně Amenhotep Čtvrtý, byl vizionář. Zavedl ve své říši monoteismus, což byla pro tehdejší dobu naprosto převratná změna – četla řádky knihy, jako by ji v ruce držela úplně poprvé – Achnaton věřil v jediného boha – Atona, boha slunce. Právě na základě své víry si nechal změnit jméno z Amenhotepa na Achnatona, což v překladu znamená 'Sloužící Atonovi', případně 'Milý Atonovi'. Svému bohu dal dokonce postavit nové město – Achetaton, které se stalo hlavním městem celé říše a sebralo tento statut Thébám, městu, jež bylo hlavním střediskem po tisíce let. Za to všechno byl později Achnaton odsouzen jako kacíř.

„Kacíř,“ špitla Aurelie.

„Cože?“ probral se Alex.

„Ale nic,“ mávla rukou, „to jen přemýšlím nahlas.“

„Aha... Ty hele,“ poposedl si Alex, „co tě vlastně tak fascinuje na té... tvojí královně?“

„Myslíš Nefertiti.“

„Jo.“

„Je zkrátka výjimečná.“

„Jak? Výjimečných lidí se do dějin zapsalo víc...“

„To sice ano, ale ona je tajemná. Obestřená tolika nepotvrzenými fakty. Významná ve své roli, a přece o ní víme jen tak málo. Chtěla bych její příběh osvětlit, přijít tomu jejímu tajemnému zahalení na kloub.“

„Jak moc bys to chtěla?“ ujišťoval se Alex.

„Dala bych za to cokoliv. Přijde mi škoda, že o takové královně toho nemůžeme říct víc. Stala se faraonem-spoluvládcem, což bylo pro tehdejší Egypt nezvyklé, jelikož jako žena sdílela vládu se samotným Achnatonem,“ rozvášnila se, „byla navíc matkou Tutanchamona. Tedy ne vlastní, Tutanchamona totiž porodila Achnatonova vedlejší žena Kija. Nefertiti měla jen samé dcery. Přesněji řečeno šest dcer.“

„No vidíš, to ale vypadá, že toho víš docela dost.“

„Ale ne to, co bych skutečně chtěla vědět. Unikají nám základní věci. Třeba už jen původ Nefertiti. Taky ještě nikdo neobjasnil jedenáctý rok Achnatonovy vlády. V tom roce zničehonic mizí zmínky o Nefertiti, Achnatonovi i většině jejich dcer. Dost pravděpodobně všichni zemřeli, což ale není nijak potvrzeno. Všechno by bylo o tolik jednodušší, kdybychom měli královninu mumii. Jenomže tu ještě nikdo nenašel a to znamená, že leží někde v písku a čeká, až ji někdo objeví!“

„Předpokládám, že bys tím objevitelem chtěla být ty, viď?“

„To si piš!“

Alex si odkašlal a napřímil se. Ještě na chvíli zaváhal.

Aurelie se na něj zvědavě podívala a čekala, co řekne, neboť na něm viděla, že má něco na srdci.

„Znal bych jedno řešení, jak toho zjistit víc. Je to ale opravdu bláznivý nápad a nemůžu zaručit, že se podaří.“

„Bláznivý nápad? To zní zajímavě, ale ten přijde na řadu až jako poslední. Zatím bych upřednostnila racionální postupy, jelikož se chci konečně prohrabat tímhle vším,“ odmítla a ukázala na rozházené učebnice. Když se však podívala na tu hromadu, ztrácela pomalu sílu i naději, že najde jakoukoliv novou informaci. Vše už minimálně jednou četla. Mělo tedy vážně smysl studovat knihy znovu?

Musí přece existovat něco, co by odkrylo alespoň Nefertitin původ!

Ještě chvíli sledovala sešity ležící na stole, poté se zhluboka nadechla, zběsile rozházela všechny papíry všude po místnosti a bezradně se posadila se založenýma rukama na židli. Alex vyděšeně sledoval Aureliino počínání a ona se při pohledu na jeho výraz neudržela a vybuchla smíchy. Vlastně se musela smát i sama sobě.

„No co? Je to zatracená práce! Víme všechno, ale vlastně vůbec nic!“ postěžovala si. „Kdybych si tak mohla některé věci alespoň ověřit...“

Plácla se do kolen.

„Stále mám to své poněkud šílené řešení,“ odpověděl jí Alex provokativně.

„Jak moc šílené?“

„Hodně, ale vsadil bych se na sto procent, že se ti bude líbit.“

„Tak tedy povídej,“ nechala si Aurelie říct.

V tu ránu ji Alex začal upozorňovat, že ho nemá proklínat, ani si o něm myslet, že je blázen, načež Aurelie mávla rukou a uklidnila ho, že objektivně vyslechne jeho návrhy. I Lily nastražila uši, neboť si všimla nezvyklého ruchu v místnosti.

„No, šílené je to hlavně proto, že to vlastně ještě nikdo nikdy pořádně nevyzkoušel,“ pronesl Alex zdrženlivě.

Aurelie zvážněla: „Možná tuším, kam tím míříš, ale pokračuj.“

„Zvážil jsem všechna pro a proti a rozhodl jsem se, že udělám něco, za co by mě nikdo nepochválil.“ Alex schválně zdůraznil poslední větu a čekal na jakoukoliv reakci. Aurelie jen kývala hlavou, jako by opravdu věděla, co jí chce Alex navrhnout. „Vím, že jsem se několikrát zmínil o tom, že je to v současné chvíli sice možné, ale protizákonné. Přesto…,“ vysvětloval dál, „napadlo tě někdy využít možnost cestovat časem?“

Aurelie ležela v posteli, a přestože ji zmáhala šílená únava, nemohla usnout. Zírala do stropu a nechala se unášet svými myšlenkami. Nedokázala z hlavy vypudit představy, jak se jí splní největší životní sen, o kterém by ještě včera tvrdila, že je naprosto nereálný a že si bude muset vystačit jen se svou fantazií.

Ona – a ve starém Egyptě!

Ani nevěděla, zda se svými zvyky neprozradí. Vždyť všem bude jasné, že pochází z úplně jiného světa!

Najednou váhala. Měla na dosah svůj největší sen, a přece byla plná pochybností.

Copak se nechám ovládnout strachem a pustím tak neodolatelnou nabídku? Pokoušela se utišit hlas rozumu, který jí bránil vrhnout se do takového dobrodružství přímo po hlavě. Moc dobře si uvědomovala rizika. Včetně toho, že se z ní vlastně stane zločinec.

Aby zahnala myšlenky, které ji od jejího plánu odrazovaly, představovala si, jak se před jejíma očima objeví chrámy třpytící se novotou, které zná jen jako polorozpadlé zříceniny bez života. Její dětský sen se pomalu začal v představách měnit v realitu.

Jak asi voní starověký písek... Snažila se vykouzlit tu vůni alespoň v duchu.

Čím déle přemýšlela, tím více cítila, jak se zbavuje pout svého racionálního uvažování a jak moc chce podstoupit veškerá rizika, která výlet do minulosti obnáší.

Venku se blýsklo a spustil se prudký liják. Aurelie pohlédla k oknu a upřeně sledovala temnou oblohu. Čekala, kdy zahřmí.

Vzpomněla si na své rodiče a přemýšlela, zda by na ni byli pyšní, kdyby věděli, co se chystá podstoupit. Zastesklo se jí při pomyšlení na dvě tváře, jejichž detaily už se jí pomalu vytrácely z paměti. Byla ještě dítě, když rodiče přišli o život.

Aurelie věděla, že nemá co ztratit. Kromě pár přátel na ni doma nikdo nečekal.

Jak dlouho si asi budu zvykat na drsnou poušť? A jací asi jsou Egypťané? Rýsovala před sebou každý detail.

Byla rozhodnutá.

Konečně venku zahřmělo a pod náporem větru se o okna tříštily provazce vody. Tekoucí voda Aurelii uspávala, a tak po chvíli, když jí proběhla hlavou poslední myšlenka, tvrdě usnula a spala bez probuzení až do rána.

Kapitola 2

V zapadlé, stísněné místnosti bez oken na konci dlouhé a úzké chodby bylo šero a ticho. Aurelie na sobě nedávala znát známky nervozity, přesto se však ostražitě rozhlížela kolem sebe.

V přísně střeženém objektu se pohybovalo mnoho vojáků a každý z nich je mohl kdykoliv okamžitě zajmout. Alex měl ale všechno dokonale naplánováno a připraveno. Patřil k hlavním vědcům, kteří se celého projektu účastnili, a tak pro něj nebyl žádný problém sehnat zfalšované průkazy a domluvit se s pár svými vojenskými přáteli, aby jim kryli záda. Stačilo jen nenápadně proklouznout… A Alex tu znal každý kout, každé dveře i každé poschodí.

„Tak mi, prosím, zopakuj, co ten můj výlet obnáší. Musím si ještě jednou projít, do čeho se vlastně hrnu,“ řekla Aurelie s předstíranou odvahou.

„Hlavní jsou tři věci, na které opravdu, ale opravdu nesmíš zapomenout,“ shrnoval Alex. „Za prvé: Pokud se budeš chtít vrátit do dnešní doby, vrátíš se starší o tolik let, kolik jich tam prožiješ, zatímco zde uteče jen pár dní. Pro okolí tedy budeš cizí člověk.“ Mladá zmužnělá tvář s výraznými lícními kostmi a hnědozelenýma očima pohlédla na Aurelii a hledala v jejím výrazu nevyřčené otázky. Aurelie však jen tiše přikyvovala, jako by šlo o běžnou věc, a tak Alex pokračoval: „Za druhé: Nesmíš jakkoliv prozradit, kdo jsi, že jsi cestovala časem, ani co jsi viděla. Vystavila bys problémům nejen sebe.“

Aurelii se najednou objevily ve tváři mírné obavy, jichž si Alex ihned povšiml. Potřeboval jí však sdělit ještě nejzásadnější pravidlo. „A do třetice to nejdůležitější. Totiž... za žádných okolností nesmíš zasahovat do dění kolem sebe, abys nezměnila historii. I ta sebemenší maličkost, nepozornost, které se dopustíš ve zbrklosti, může vychýlit dějiny jiným směrem. Však určitě znáš efekt motýlích křídel. Ovlivnila bys všechno – minulost, přítomnost i budoucnost. Je jasné, že nemůžeš hlídat každý svůj krok, ale vyvaruj se toho, abys předpověděla cokoliv z budoucnosti, a zkus se držet stranou od velkých událostí. Zkrátka buď opravdu nanejvýš opatrná a nenápadná. Musíš splynout s davem.“

„Neboj, tohle je mi naprosto jasné,“ pronesla Aurelie klidně, „budu se mít na pozoru.“

Alex povzdychl. „Vůbec není jisté, že se to povede. Člověk ten stroj zatím nezkoušel, testovali jsme ho jen pomocí robotů a zvířat.“

Aurelie mu položila ruku na rameno. „Chápu, ale i přes všechna rizika mi to za to stojí. Jen si představ – vidět na vlastní oči samotného Achnatona s Nefertiti!“ zasnila se. „Neumím si představit nic, co by mě naplnilo víc.“

Alex souhlasně přikývl a pousmál se tomu nadšení, kterým Aurelie zářila. Připadala mu roztomilá. Roztomilá a odhodlaná. Zamyslel se nad tím, jak mu její temperament vlastně připadal zvláštní – kombinace dračí bojovnosti a síly s nevinnou a upřímnou povahou.

„Tak tedy můžeme?“ udeřila na něj. „Řekla bych, že už není co řešit. Vše, co potřebuji, vím.“

Alexovi se rozbušilo srdce. Přece jen ji najednou nerad pouštěl. Sám ale věděl, že Aurelie dostane tu nejúžasnější příležitost v životě. Navíc se nemohl dočkat, až stroj přenese prvního člověka. „Můžeme,“ odpověděl.

Aurelie přes sebe přehodila lehký hnědý plášť a skryla tak oděv, do něhož byla oblečena. Jak se jí teď hodily bělavé šaty, které si kdysi sama ušila! Přesně kopírovaly starověké předlohy. Vypadaly stejně jako oděv většiny prostých Egypťanů. Neměly žádné ozdoby a skoro se podobaly spíš prostříhanému prostěradlu. Pak se sehnula pro malou brašnu, ve které kromě pár kusů ovoce nenesla žádné další věci. Mohla si s sebou vzít jen to, co bylo nezbytně nutné, aby neriskovala, že prozradí svůj původ. Odhodlaně vykročila v kožených sandálech ke stroji času. Ten sestával z kruhové plošiny, nad níž visel zhruba ve výšce dvou a půl metru podobný kruhový objekt, ze kterého vycházelo slabé, namodralé světlo. Kruh jako by se vznášel ve vzduchu sám. Nedržela ho žádná lana ani kabely. Aurelie si jen stěží uměla představit, jaká technologie tohle dokáže. Prohlédla si počítač stojící hned napravo od stroje. Vlastně doteď nemohla uvěřit, že bude cestovat časem, a už vůbec si nepřipouštěla, že bude první, kdo to vyzkouší na vlastní kůži.

Nedokázala dál skrývat napětí, které cítila. Rozklepala se, jako by její nervy pracovaly na dvě stě procent. Najednou vnímala jen hrůzu z toho, co by se mohlo stát, kdyby udělala chybu.

Poté pohlédla na své dva přátele, kteří bedlivě sledovali každý její krok. Lily měla v očích stejnou hrůzu jako ona. Aurelie k ní přiskočila, objala ji a začala ji hned uklidňovat, aniž by si sama byla jistá situací: „Neměj obavy, Lily, vždyť to byl můj sen! Nikdy bych se ani neopovažovala pomyslet na to, že se projdu po starověkém městě..., že se setkám tváří v tvář se skutečnými Egypťany, a hlavně s Achnatonem a Nefertiti! A slibuju, že pokud to bude v mých silách, vrátím se.“

I Alex, který ještě cosi vyťukal do klávesnice, znervózněl: „Měli bychom si pospíšit, čas běží.“ Podíval se upřeně na Aurelii. „Nastavil jsem stroj tak, aby tě vyslal do doby, kdy se Achnaton stane faraonem..., tedy do roku 1348 před naším letopočtem. To je v pořádku, doufám?!“ Alex znejistěl a čekal, až mu Aurelie vše odsouhlasí.

Ta jen přikývla.

„Bohužel jsem musel do systému zadat také informaci o tom, kdy se má zavřít časová smyčka, kterou stroj vytvoří. Bez toho by se totiž nespustil. Nastavil jsem ho tak, aby smyčku deaktivoval po patnácti dnech našeho času. Pro tebe to znamená patnáct let života. Pokud jsem dával dostatečný pozor při tvém zapáleném výkladu, mělo by ti tolik let stačit, abys byla svědkem všech událostí až do úplného konce, mám pravdu?“

„Ano,“ souhlasila Aurelie.

„Dobrá. Budeš mít tedy na svůj průzkum maximálně patnáct let. Podotýkám, že kdykoliv během této doby se můžeš vrátit. Pokud tak ale neučiníš ani po patnácti letech, navždy ztratíš možnost návratu.“

„To už jsi mi říkal. Jestli tam budu tak dlouho, musím počítat s tím, že tady uběhne jen pár dní," konstatovala trochu smutně. Chtěla zůstat v minulosti co nejdéle, na druhou stranu bylo více než jisté, že se jí mezitím Alex s Lily velmi odcizí.

Lily se s pláčem vrhla Aurelii kolem krku: „Já nevím, jestli tě chci pustit! Neumím si představit, že se sem za pár dní vrátíš o tolik let starší!“ vzlykala. „Poznám tě vůbec? A poznáš ty mě?“

„Pokud se vrátím, budeš první člověk, za kterým poběžím, to ti slibuji, Lily!“ utěšovala ji Aurelie.

Najednou ucítila, jak jí Lily vkládá do dlaně malý, hliněný přívěsek ve tvaru lotosu. „Na, vezmi si ho. Dostala jsem ho od jednoho archeologa, prý ho našel v Thébách. Nemá žádnou cenu, ale určitě ti přinese štěstí.“

Aurelie se usmála. „Budu ho mít neustále u sebe. Děkuji, Lily.“

„Vážně bychom si měli pospíšit,“ vstoupil do hovoru Alex a podal Aurelii něco, co vypadalo jako malá, poměrně úzká černá trubička s jasně červeným tlačítkem na konci. „Když tohle odjistíš a zmáčkneš, rázem se ocitneš zase tady u nás. Přímo na tomto místě. Vyšle to signál přes časovou smyčku. Samozřejmě celý proces funguje správně pouze v případě, že stroj stále drží časovou smyčku otevřenou a že vyšleš signál z téhož místa, na kterém se v následujících minutách objevíš. Abych to vysvětlil... Musel jsem propojit naše souřadnice se souřadnicemi, kam tě stroj přesune. Pokud bys z minulosti vyslala signál z jiného místa, vrátila by ses do naší doby také na jiné místo, což doopravdy není dobrý nápad.“

„Dobrá. Odjistit a zmáčknout na tom stejném místě, kde se poprvé dotknu starověké půdy, to bych si mohla pamatovat, ne?“ ujišťovala se Aurelie a ještě jednou pohlédla na Lily.

Alex už netrpělivě přešlapoval a snažil se ji popohnat: „Tak tedy prosím, madam.“

Aurelie měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi a že sama nakonec nesebere dostatek odvahy. Cítila se na omdlení. Přesto však šla vpřed a pevně stiskla přívěsek, který spolu s malým oválným přístrojem stále držela v dlani. Ještě než vstoupila na plošinu, oba předměty raději ukryla do bezpečí svých šatů.

Pak udělala další krok a nedůvěřivě pohlédla nad sebe. Plošina, která se nad ní vznášela jakoby ve vzduchoprázdnu, ji najednou znervózňovala víc než celý její výlet do minulosti.

Napřímila se, zhluboka se nadechla a pohlédla na Alexe. Zaregistrovala jeho pokyn a následně viděla, jak ťuknul do klávesy, aby potvrdil svůj příkaz.

V tom se zablesklo, slabé modré světlo se proměnilo v bílou zář a Aurelií prudce projel silný pocit chladu. Poté její tělo obklopila temnota, sevřel ji tísnivý pocit a Aurelie ztratila pevnou zem pod nohama.

Kapitola 3

1348 př. n. l., měsíc Paini, období Shemu

Jako by svítalo. Temno, které Aurelii obklopovalo, se pomalu měnilo v bílé rozmazané světlo. Aurelii připadalo, že utekla celá věčnost, než dokázala rozeznat alespoň nějaké barvy a obrysy. Jako by se dívala přes vrstvu vody. Vše bylo strašlivě dlouho tak nejasně zakalené, že se o sebe začínala bát. Vznášela se ve vzduchoprázdnu, nemohla se ničeho dotknout. Dělalo se jí nevolno.

Pak najednou jako by ji něco praštilo. Přešla přes ni mohutná tlaková vlna, která ji smetla s sebou, až Aurelie skutečně dopadla na tvrdou zem. Jak ráda pod sebou nahmatala rozžhavený písek, který ji pálil do dlaní a do stehen.

Ostré egyptské slunce zářilo tak silně, že Aurelie musela přivírat oči. Chtěla se ze sedu zvednout, ale v hlavě jí začalo pískat.

Uvědomila si, jak hrozné je horko. Egyptské horko!

Usmála se a svlékla si plášť, který schovala do brašny. Zhluboka se nadechla afrického vzduchu a rukou si zaclonila oči, aby se více porozhlédla.

Když si po pár sekundách na ostrý jas konečně zvykla, první, co rozpoznala, byly nažloutlé, písčité skály, které obklopovaly celý obzor.

Kde to jsem? Vyděsila se. Byla až doteď přesvědčená, že se objeví někde v blízkosti civilizace. S poněkud těžkým pocitem v břiše se zvedla ze země a otřepala si šaty od písku.

Hruď se jí sevřela v obavách.

Zmateně se rozhlížela kolem sebe. Byla dezorientovaná.

Co když to nevyšlo?

Ovládnutá strachem nemohla přemýšlet. Mapovala si terén kolem sebe, i když se vůbec nesoustředila. Když se jí po chvíli podařilo alespoň trochu se uklidnit, rozhlédla se kolem sebe ještě jednou, pozorněji. Tentokrát už její oči zavadily o stezku vedoucí mezi skalami a Aurelie neváhala ani sekundu. Vydala se jejím směrem.

Ale místo aby napětí polevilo, neklid v ní ještě víc rostl. Co má čekat od následujících chvil? Jak to tu sama zvládne?

Šla pár minut v rozpáleném písku, který jí křupal pod nohama. Tak moc ráda by si Aurelie zula sandále a prošla se po egyptské zemi bosa! Ale písek byl tak rozpálený, že i přes boty cítila jeho sálající horkost.

Cesta připomínala úzkou horskou stezku. Klikatila se mezi balvany a sem tam se větvila hlouběji do skal. Aurelie přemýšlela, kam asi všechny ty cesty vedou a jestli ona jde po té správné, která ji zavede do bezpečí civilizace.

Cesta pokračovala dál – monotónně se opakující pravé a levé zatáčky v totožném skalnatém terénu, s pálícím sluncem nad hlavou – vypadalo to, že nikdy neskončí. Pak konečně zabočila do poměrně úzkého místa mezi dvěma velkými skalami, a když Aurelie prošla úžinou, otevřela se před ní úchvatná scenérie.

Obrovské honosné chrámy se zářivě bílými zdmi posetými vytesanými barevnými hieroglyfy, obklopené množstvím malých, z nepálených cihel vyrobených domků služebných, palmy a cykasy v ulicích a nad tím vším podlouhlé plápolající červené vlajky, symbol královské moci. Tak přece se dostala na správné místo!

Bože můj, to je taková nádhera! Aurelii vyhrkly slzy do očí. Opravdu se ocitla ve starověkém Egyptě! Nepříjemné napětí okamžitě vystřídala záplava euforie. Snad ještě nikdy nebyla tak nadšená a vzrušená. Cítila, jak jí srdce zběsile bije. Najednou nevnímala nepříjemné vedro, které ještě před chvílí nemohla snést.

Celé starověké Théby, tehdy nazývané Veset, jí právě ležely u nohou.

Procházela ulicemi a zažívala duševní extázi. Zhluboka dýchala, aby si zvykla na vůni, kterou tak toužila znát.

„Copak, děvče, ztratila ses?“ poklepal jí náhle kdosi na rameno. Přestože se snažila chovat nenápadně, nedokázala se ubránit zvědavému obdivu, kterým se nejspíš prozradila. Neustále se zastavovala, aby si prohlédla každý kout, aby jí neunikl žádný detail, na který narazila.

„Ne, neztratila,“ zareagovala okamžitě staroegyptštinou, až tím překvapila sama sebe. Sotva ale holohlavému muži odpověděla, uvědomila si, že by mohla využít příležitosti: „Ale možná bys mi mohl pomoci. Nevíš, kde bych zde mohla najít nějakou práci a nocleh? Nejsem zdejší.“ Kupodivu jí mnohem větší problémy než staroegyptština dělalo tykání. Muž ale – soudě podle jeho oblečení – patřil ke stejné společenské vrstvě, k jaké se svým oděvem hlásila i ona. Věk ani pohlaví nehrály žádnou roli.

Egypťan si ji po očku prohlédl. „Záleží, co umíš, děvče. Umíš vařit? Uklízet?“ Pak si ji muž změřil ještě jednou a trochu ironicky dodal: „Nebo třeba psát?“

„Umím vše. Ale psaní mi jde nejlépe,“ řekla Aurelie pohotově. Věděla, že než jako uklízečka nějaké středně postavené rodiny by měla mnohem větší šanci dostat se blíž k paláci jako písařka. Postavení písařů bylo v Egyptě významné, neboť jejich práci mohli odvádět pouze vyvolení lidé, kterým se dostalo patřičného vzdělání.

Egypťan se na Aurelii nedůvěřivě podíval: „Pozoruhodné děvče. Odkud že pocházíš?“

Otázka Aurelii zaskočila, neboť absolutně neměla tušení, co by měla říct. A tak zvolila tu nejjednodušší odpověď: „Zdaleka. Hodně zdaleka.“

„Žena písařka, není divu, že zdaleka,“ spokojil se s její odpovědí muž. „Ukážu ti tedy, kde je písárna. Leží přímo uprostřed města. Možná se tam uchytíš, dobrých písařů není nikdy dost. Každopádně s noclehem ti neporadím. Místa, na nichž přespávají kočovní obchodníci, bych ti rozhodně nedoporučoval. Většinou jde o domy, kde bys jako žena posloužila zábavě, jestli rozumíš.“

Aurelie se na Egypťana usmála: „Rozumím a děkuji za pomoc. Jsi velmi laskav.“

Muž jí opětoval úsměv, pokynul rukou, aby ho Aurelie následovala, a vydal se jednou z uliček přímo do srdce rušného města.

Cestou si Aurelie všímala detailů na oblečení zdejších žen. Skutečnost se příliš nelišila od představ historiků. Chudé ženy nosily šaty podobné těm, které měla Aurelie na sobě – bílé a bez ozdob. Tu a tam Aurelie zahlédla ženu s barevnými korálky kolem krku nebo na rukou. Odhadovala, že budou pravděpodobně ze dřeva.

Pak potkali nějakou významnou rodinu, kterou holohlavý muž z dálky úctyhodně zdravil. Všechny děti poskakující kolem svých rodičů vypadaly upraveněji než většina ostatních dětí, které Aurelie zahlédla v davu, a žena, která s nimi šla, se hrdě nesla vedle svého manžela. Důvod byl očividný, její tělo zdobily krásné načervenalé šaty a zlaté náramky. Aurelie si všimla, že dokonce i její sandály jsou mnohem zdobnější, i účes – ve vlasech jí cinkaly červené korálky.

Stejně honosným dojmem jako oděv ženy působilo na Aurelii i samotné město. Tehdejší Veset tvořily nepravidelné uličky s mnoha různými pouličními stánky a ze všeho vyzařovala vznešenost hlavního města. V ulicích blíže k paláci se rozkládaly větší bílé domy a rozlehlé vily s vlastními zahradami a fontánami. Dále od paláce stály převážně cihlové dvoupatrové domky sem tam doplněné palmou nebo tamaryškem. Na nejvzdálenějších místech se nacházela nejchudší stavení.

Když dvojice procházela otevřeným prostranstvím, které připomínalo malé náměstí, zahlédla Aurelie pár vojáků – vypracovaná, svalnatá těla mužů s ošlehanými tvářemi, v bílých suknicích a hnědých sandálech. V ruce každý z nich svíral kopí a někteří drželi kožené štíty. Aurelie si nejdřív myslela, že patří k vojákům královské gardy, pak ale usoudila, že faraonovi ochránci by měli štíty zdobené zlatem nebo alespoň bronzem. Museli to být řadoví vojáci, kteří šli na obhlídku města.

Konečně s Egypťanem došli k větší vilce obklopené několika cykasami. Stála poměrně osaměle hned za náměstíčkem. Když stanuli u jejích dveří, muž Aurelii popřál hodně štěstí. „Každý svůj osud držíme ve svých rukách,“ řekl moudře. „Pokud umíš opravdu dobře psát, tady ti práci dají.“

Aurelie se s přátelským Egypťanem rozloučila a ještě jednou mu poděkovala za pomoc. Muž mávl rukou a zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Aurelie zůstala sama přede dveřmi a chvíli přemýšlela, zda má ťukat a čekat na vyzvání, nebo má směle vkročit dovnitř. Zatím neznala místní zvyky do takových detailů. Nakonec se odhodlala. Zatlačila do velkých dřevěných dveří a odvážně vstoupila.

Otevřela se před ní velká místnost se dvěma sloupy popsanými tmavými hieroglyfy a typicky zdobenými hlavicí. Všude na lavicích i na zemi seděli muži se svitky v rukách a soustředili se na svou práci.

Když Aurelie pozdravila, všichni do jednoho zvedli hlavu a zvědavě si neznámou ženu ve dveřích prohlíželi.

Cítila, jak se začíná červenat. Co má udělat, aby nevzbudila příliš velký rozruch?

Z rohu místnosti poblíž Aurelie se najednou ozval hrubý hlas: „Přeješ si něco?“

Aurelie si odkašlala a pak pohlédla směrem na zavalitého muže, kterému hlas patřil: „Ano..., já... hledám práci.“

„Tak to jsi na špatném místě, řekl bych,“ odpověděl jedovatě.

„Ne, já..., víte...,“ snažila se Aurelie najít vhodná slova a přistoupila blíž k muži, „uvědomuji si, že písaři patří k významným povoláním, které nemůže dělat každý.“

„Děvče,“ zamračil se muž, „vážně netuším, co bys mohla městské písárně nabídnout.“

„Ráda bych prokázala své schopnosti číst a psát,“ odpověděla Aurelie neústupně.

„Žena, která umí psát?“

„Ano,“ zadrhla se. Věděla, že ačkoliv se ženy v Egyptě mohly vzdělávat, písaři se stávali především muži. „Měla jsem skvělé učitele.“

„Pocházíš zřejmě z nějaké důležité rodiny, pokud máš takové dovednosti, proč tedy potřebuješ obživu?“

„Přišla jsem z daleka, nejsem zdejší.“ Chytře použila totéž sdělení, které už řekla předtím holohlavému muži. „Rodiče zemřeli,“ přidala ještě navrch. Ani nemusela lhát.

„Aha,“ přikývl muž, „dobře tedy. Vidím, že jsi neoblomná. Přijď tedy zítra, trochu si tě vyzkouším. Pokud mluvíš pravdu, třeba bychom pro tebe našli nějaké využití. Potřebujeme každého, kdo ovládá umění písma.“

„Děkuji.“

„Čekám tě brzy. Hned za svítání.“

„Budu tady,“ přikyvovala Aurelie pokorně – snažila se na muže udělat co možná nejlepší dojem.

„Tak tedy domluveno,“ uzavřel muž rozhovor a opět se pohroužil do papyrů, které ležely před ním.

Aurelie se tedy potichu vytratila z místnosti.

Když vyšla ven na slunce, usmála se. Co víc si mohla přát? Pokud získá práci v písárně, bude mít nejen zajištěnou obživu, ale také přímé spojení rovnou k paláci! Bylo to neuvěřitelné štěstí. Bude se jí tu takhle dařit se vším?

Ocitla se ve světě, který předčil veškeré její představy. Přestože už dávno neexistoval, mohla si sáhnout na pravé starověké domy, mluvit s rodilými Egypťany.

Sotva však udělala pár kroků směrem od písárny, uvědomila si, že před ní stojí ještě jeden problém. Musí si najít místo, kde bude moci přenocovat.

Zbytek dne chodila po Vesetu, bloudila v ulicích a přemýšlela, kde najde přístřeší. Hostince, ve kterých přespávali pocestní, opravdu už na první pohled nevěstily, že by se v nich Aurelie mohla cítit bezpečně. A stejně neměla čím zaplatit. Pokládala tedy rozhodně za příjemnější variantu přespat u nějaké slušné rodiny. Jen se ostýchala ptát se na nocleh cizích lidí na ulici. Nevěděla, zda jsou Egypťané pohostinní a přátelští, nebo uzavření a nedůvěřiví. A zda se vůbec sluší žádat někoho o takovou pomoc. Zatím se jí sice zdálo, že přinejmenším narazila na celkem vstřícné lidi, ale přesto se držela stranou. Když ale ani k večeru stále nevěděla, kde složí hlavu, znervózněla.

Donutila sama sebe překonat ostych a oslovila rybáře, kterého potkala u řeky. Ten byl sice milý, ale už neměl ve svém domě prostor pro nikoho dalšího. A stejně tak určitě spousta dalších lidí, kterých se Aurelie ani nechtěla ptát. Většina z nich byla už od pohledu chudá.

Povzdechla si a začínala uvažovat o tom, že první noc stráví raději někde pod širým nebem než v nějakém pochybném hostinci na dluh. Když tak nad tím chvíli přemýšlela, vlastně jí nakonec ani nevadilo, že dnes nemá kde spát. Možná to nebylo úplně bezpečné, ale měla takový pocit, že se jí nic nestane. Jako by ji od prvního okamžiku její cesty jakási vyšší síla ochraňovala. Z pouště vanul do města teplý vzduch, zima by jí tedy být neměla a pro všechny případy měla v brašně svůj plášť. A tak Aurelie zůstala u Nilu, kde si sedla na vyhřátý písek, aby mohla sledovat západ slunce.

Byla už tma, vzduchem se nesla exotická vůně a od severu stále foukal příjemně teplý větřík. Na nebi zářily hvězdy. Jasnější, než si kdy Aurelie uměla představit. Pustila všechny starosti a nechala je odplout po nilských vlnách.

S dojetím sledovala srpek měsíce, kterého si všimla, až když tiše putoval vysoko na obloze za jejími zády. Svým příjemně slabým světlem ozařoval listy palem.

Řeka líně šplouchala, když narážela na trsy rákosu.

Aurelie si sundala pískem zaprášené sandále a ponořila chodidla do vody. Nemohla stále uvěřit, že se jí nic z toho nezdá. Připadala si jako v pohádce. V pohádce, jejíž součástí se stala.

Vtom ji kdosi oslovil: „Děvče, co tu děláš tak sama?“

Aurelie se otočila směrem, odkud přicházel hlas. Nejdříve zahlédla jen stín, poté obrys drobné, shrbené postavy, až začala rozeznávat rysy v obličeji.

Stařena s hlubokými vráskami se posadila vedle ní. Aurelie si ji v měsíčním světle prohlížela. Všimla si, že ač jsou stařeniny vrásky hluboké, lichotí jejímu obličeji. Aurelie takové vrásky viděla u své babičky. Byly to vrásky od smíchu, plné krásných vzpomínek a zážitků.

„Nechtěla bys nějaké bylinky?“ pokračovala Egypťanka. „Zrovna jsem je natrhala. V noci jsou nejlepší, nabité za celý den slunečním svitem a energií.

„Ne, děkuji,“ odpověděla Aurelie, „bohužel nemám nic, co bych Vám za ně mohla dát.“ Aurelie pohlédla do staré tváře, v níž se zračil naprostý klid. Chvíli přemýšlela, zda má stařenu oslovovat stejně jako ona ji. Koneckonců to bylo zvykem mezi běžnými lidmi. Nakonec ale usoudila, že by to vnímala jako neúctu. A tak raději zůstala u svých zvyků, i když věděla, že s takovým respektem se mluví pouze s lidmi vyššího postavení. „Vlastně nemám ani kde složit hlavu. Ale až na tom budu lépe, určitě si od Vás ráda nějaké bylinky koupím.“

Stařenčin klidný úsměv se změnil ve starostlivý výraz. „Nemáš kde složit hlavu, děvče?“ zeptala se.

To v Aurelii vzbudilo dojem, že by jí mohla stařena pomoci.

„Nemám. Vy víte, kde bych mohla sehnat nocleh?“ zeptala se s nadějí.

„Ano, vím. Přece u nás!“ řekla stařena vesele. „A už se tak neostýchej a nemluv se mnou, jako bych pocházela z královské rodiny. Jsem jen obyčejná bylinkářka.“

„Vážně bych u... tebe mohla zůstat?“ zeptala se Aurelie nejistě.

„Pokud budeš chtít, děvče, přece tě nenechám spát venku!“ Stařena se usmála a podala Aurelii ruku. „Tak pojď, je nejvyšší čas jít domů.“

„To je od Vás..., tedy od tebe víc než velkorysé, děkuji,“ řekla vděčně Aurelie, vstala a oprášila si šaty.

Stařena ji pak zavedla k malému domku na samém kraji Vesetu a představila ji zbytku rodiny – své dceři, jejímu manželovi a dvěma malým dětem. Ty Aurelii ihned skočily kolem krku a praly se o její pozornost.

Stařena jí nabídla tu nejlepší postel, jaká byla v domě k mání, vystlanou slámou s několika dekami. To však Aurelie nemohla přijmout. Všichni ostatní očividně spali na méně pohodlných postelích. Ubezpečila stařenu, že až si něco vydělá v městské písárně, sežene si vlastní postel, ale že do té doby bude spát na zemi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kráska přichází.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.