Copyright © David Návara, 2019

Cover Illustration © Milan Fibiger, 2019

Cover © ORM, 2019

ISBN 978-80-7551-138-6 epub

ISBN 978-80-7551-139-3 mobi

ISBN 978-80-7551-140-9 pdf

Předmluva

Britská armáda v osmnáctém století a potažmo její vojáci v ikonických červených uniformách jsou ve vážné i méně vážné tvorbě – ať už filmové, nebo knižní – vesměs líčeni jako ztělesněné zlo. Jako ozbrojená moc bez vlastního svědomí utlačují své čestné nepřátele bojující za svobodu, území nebo prostě jen za vyšší dobro. Dokonce i zloději a piráti mohou být kladnými hrdiny, stačí, když čepel jejich meče probodne červenou uniformu. Někde na začátku příběhu bývá čtenář či divák upozorněn, že britská armáda je ta nejlepší na světě, aby byla zdůrazněna statečnost protagonisty. Na konci příběhu je bezejmenný amatérský dav v červených kabátech do jednoho mrtvý nebo alespoň zahnaný na bezhlavý útěk. Hrdina triumfuje nebo možná heroicky umírá obklopen mrtvolami poražených nepřátel. Neodvážil bych se tvrdit, že to tak nebylo nikdy, ale seriózní historické prameny rozhodně neukazují, že zpravidla. Částečně i proto jsem se rozhodl stvořit svého hrdinu těmto pověstem navzdory. Lord David, hrabě z Wavesbury, tak zůstává věrný králi i vlasti, a přesto se snaží chovat čestně a slušně. Pravda, do jisté míry mu to ulehčuje jeho původ a majetek. U jeho zrodu stála i má jistá únava z hlavních hrdinů, které nám současná dobrodružná tvorba neustále předkládá, svým způsobem stesk po protagonistech ze „staré školy“. Proto jsem měl vcelku jasno – Wavesbury nebude rozervaný chudý teenager zmítaný emocemi a hledající si své místo ve světě. Bude to muž, který už něco prožil, má zkušenosti, prostředky a vcelku jasnou představu o tom, kam patří. Dnes bychom řekli profesionál. Také není žádný hrdina z lidu, rodem i vystupováním je to šlechtic a gentleman nestydící se za své postavení. K nepříteli na bitevním poli je nemilosrdný, ale mimo něj se snaží chovat podle svého nejlepšího svědomí. Tak se také seznamuje se svou životní láskou – o sedmnáct let mladší lady Elizabeth, dcerou poraženého skotského lorda a Wavesburyho někdejšího nepřítele.

Vedlejší hrdinové se vynořili už sami, nepřál jsem si jen skupinu bezejmenných tváří v červených kabátech. Prostí britští vojáci v té době mívali dost pochybnou minulost, tak vznikl seržant Allan McAutie, silák, který občas předstírá hlupáka a kdysi býval zlodějem dobytka, nebo desátník Kenneth Lindsay, ambiciózní bývalý kapsář, který sní o velké vojenské kariéře.

Samostatnou kapitolou je poručík John Ferrel, tedy vlastně Jane Ferrelová, dívka se záhadnou minulostí, která se ve vojenské uniformě vydává za muže. Přesto, že se to může zdát jen jako čirá fantazie, inspiroval jsem se skutečnými příběhy. Existují historické záznamy o ženách sloužících na zapřenou po dlouhou dobu ve vojsku nebo námořnictvu. Některé jen hledaly u vojska své příbuzné nebo milence, ale další, jako moje Jane, spíše dobrodružství a možnost řídit svůj osud. Alespoň dvě o tom dokonce po svém prozrazení napsaly knihy.

Historická poznámka

Jednostrannou bitvou u Cullodenu 16. dubna 1746 skončilo poslední z takzvaných jakobitských povstání, která se snažila dosadit zpět na britský trůn stuartovskou dynastii svrženou během tzv. slavné revoluce roku 1688.

Povstání v letech 1745–1746, do jehož čela se postavil syn krále Jakuba princ Karel Stuart (31. 12. 1720 – 31. 1. 1788), bylo nejdelší, nejkrvavější a mělo zřejmě nejblíže k úspěchu. Po několika triumfech, jedním z nich bylo například vítězství 21. září u Prestonpans, došlo jakobitské vojsko 5. prosince 1745 až k městu Derby v anglickém regionu East Midlands. Zásobování i podpora však začaly váznout a padlo rozhodnutí ustoupit zpět za hranici. Invaze do Anglie i tak stačila vyvolat paniku nejen ve vládě, ale také mezi drobnou šlechtou a byla jednou z příčin drakonických opatření po porážce povstání.

Vládní vojsko pod velením vévody z Cumberlandu, syna krále Jiřího II., v počtu přes 8000 mužů dostihlo na jaře jakobity nedaleko Inverness. Počty povstalců během zimy prořídly díky dezercím a před bitvou čítaly asi 5000 mužů. Jakobité byli v menšině, měli horší dělostřelectvo a jen zanedbatelnou jízdu, proto někteří poradci princi Karlovi navrhovali rozpustit unavenou armádu a ustoupit. On, jistý si, že je boží vůlí, aby zvítězil, však dal nakonec na radu jiných. Když se nezdařil noční přepad, rozhodl se přijmout bitvu na otevřeném vřesovišti nedaleko vesnice Culloden.

Výsledkem byla drtivá porážka jakobitské armády. Princi Karlovi Stuartovi se v převleku za ženu po dobrodružném útěku – o kterém je píseň a při kterém se skotská dívka Flora MacDonald stala národní hrdinkou – podařilo uniknout zpět do Francie. Mnoho velitelů jeho vojska však takové štěstí nemělo.

Vítězové se po bitvě zachovali velmi krutě, o čemž svědčí i nepoměr mezi vládními mrtvými a zabitými jakobity (cirka 50 proti asi 2000), ale co následovalo, bylo ještě horší. Britská vláda se rozhodla za každou cenu zabránit dalším povstáním. Letitý klanový systém i celá skotská kultura měly přestat existovat. Klanoví náčelníci byli zbaveni dosavadního práva vykonávat absolutní spravedlnost nad svými poddanými (je však také pravda, že loajální skotská šlechta byla za tuto změnu štědře kompenzována, například vévoda z Argyllu dostal 21 000 liber). Byla zakázána hra na dudy a nošení tartanu s výjimkou příslušníků vojska (a později šlechty). Bylo zakázáno vlastnictví zbraní. Ale hlavně stovky lidí, počínaje významnými vůdci povstání z řad šlechty, byly popraveny, tisíce Skotů vyhnány z domovů a jejich majetek zabaven. Mnoho jich hledalo exil za mořem, početné skotské komunity v Kanadě pocházejí právě z této doby. K uvolnění poměrů a zrušení většiny zákazů pak došlo až v 19. století.

Nikoho nemohlo překvapit, že život horalů, kteří zůstali na Vysočině a alespoň zčásti unikli represím, se změnil k horšímu. Už tak chudá země zchudla ještě víc, hlad a bída byly často neúnosné. Proto se stávalo, možná běžněji, než by si hrdí horalé byli ochotni připustit, že se nejeden z mužů nechal kvůli penězům zverbovat do britské armády a oblékl nenáviděný červený kabát. Bývalí jakobité tak paradoxně bok po boku s bývalými nepřáteli cestovali daleko za moře do Evropy nebo dokonce do vzdálené Ameriky, aby tam bojovali a umírali za krále Jiřího, kterého kdysi chtěli sami svrhnout.

Srdečné pozdravy z Čech

Historická poznámka

Bitva u Wilhelmsthalu (vesnička mezi Warburgem a Kasselem v Hesensku) proběhla 24. 6. 1762 a ukončila poslední francouzský pokus o invazi do Hannoveru, rodiště vládnoucí britské dynastie. Snažil jsem se ji dle dostupných pramenů popsat co nejvěrněji a myslím, že znovu opakovat její průběh by bylo vcelku zbytečné.

Stojí za poznámku, že v roce 1762 již do války na starém kontinentě po dobytí Kanady dorazilo mnoho opravdu britských regimentů a armáda Jeho britského Veličenstva přestala být britskou jen podle jména. Vojáci vystupující v příběhu od majora výše jsou historické postavy, kromě těch z ryze fiktivního Wavesburyho 43. regimentu. Vyčerpávající boj na bodák s francouzskými granátníky ve skutečnosti připadl na 5. pěší regiment, který jich také nejvíce zajal, a jeho vojáci na počest tohoto vítězství od té doby nosili vysoké beranice.

Ještě si dovolím malou poznámku k organizaci nejen britské armády, protože si uvědomuji, že občas může být matoucí rozdíl mezi výrazy batalion a regiment (někdy nesprávně překládáno do češtiny jako prapor a pluk). Základní vojenskou jednotkou byl regiment pod velením plukovníka nebo podplukovníka. Každý regiment měl také vlastní vlajky. Regiment sestával z jednoho nebo více batalionů, což byla jednotka čítající v době sedmileté války hodně hrubě od 300 do 500 mužů, které velel major. Britové měli na rozdíl od jiných armád v regimentu vesměs malý počet batalionů, typicky 1–2 (Rakušané například až 5 nebo 6). Pokud regiment měl jen jeden batalion, často se výrazy zaměňovaly, protože vlastně znamenaly totéž, a major batalionu působil pouze jako zástupce velitele. Častou praxí v době války také bylo, že první batalion sloužil v poli a druhý, slabší, zajišťoval verbování, výcvik a přísun posil. V míru se pak druhé bataliony rozpouštěly.

1. 6. 1762

Poručíka Eckharda Osterhause stálo neuvěřitelné přemáhání, aby nenakopl velkého hlemýždě, který se pomalu sunul přes kamenitou cestu z Prahy a zcela císařského důstojníka ignoroval. Nechtěl však dávat najevo rozmrzelost před svými dvěma podřízenými. Oba čeští vojáci, jejichž pro něj obtížně vyslovitelná jména si změnil na Hans a Karl, se společně s ním pekli v horku, jaké koncem jara na kupecké cestě panovalo. Válka stále trvala, ale bylo to již dávno, co pruský král Fridrich II. na pár dní obsadil hlavní město českého království a Osterhaus nechápal, proč jeho velitel trval na hlídce v takovém Zapadákově v předhůří hor na cestě k nedalekému Chebu. Rozkaz zněl zadržet podezřelé lidi, ale poručíka ani napadlo zabývat se projíždějícími kupeckými vozy nebo procházejícími venkovany.

K Osterhausově zadostiučinění právě kolo káry s chrastím rozdrtilo drzého měkkýše, když ho ze zadumání vyrušil jeden z vojáků. „Blíží se kočár, Herr Leutnant.“

Voják mluvil česky, ale poručík jazyku dobře rozuměl, i když by ho nikdo nepřinutil tou hatmatilkou promluvit.

Osterhaus se zvedl z prkenné lavičky a srovnal si bílý kabát. Poté si nasadil napudrovanou paruku i černý třírohý klobouk, který měl kvůli horku položený vedle sebe. Opravdu se po cestě blížil velký bílý kočár, jaký většinou používá šlechta. Ale erb na něm poručík neviděl, takže buď patřil nějakému zbohatlíkovi, nebo byl půjčený. Kočí ve zlatočerné livreji opatrně vedl čtyřspřeží statných běloušů po obtížné cestě, takže Osterhaus měl spoustu času dokončit svoje zušlechťování. Nepatrně se usmál, že se konečně děje něco, co alespoň na pár minut zažene nudu.

Poručík pomalu došel doprostřed cesty a zdvihl pravici.

„Houu, prrr,“ zvolal kočí a přitáhl koním opratě. „Něco se děje, pane důstojníku?“ zeptal se klidně a k Osterhausově úlevě německy.

Byl mu povědomý, možná to byl opravdu jeden z kočích, kteří se nechávají najímat i s vozem.

„Kontrola, pane,“ odvětil poručík důležitě. „Kam jedete a koho vezete?“

„Vznešenou dámu,“ odpověděl kočí. „A nebude moc ráda, že nás zdržujete.“

Tohle je lepší a lepší, pomyslel si Osterhaus, ale nahlas řekl: „Je válka. Nebude to trvat dlouho.“

Než stačil dojít ke dvířkům kočáru, ta se otevřela a poručík se potěšeně usmál. Zelenýma očima si ho zvědavě prohlížela jedna z nejkrásnějších žen, jaké kdy za svůj život spatřil. Černovlásce mohlo být kolem pětadvaceti let a její nevšední zjev podtrhovaly i honosné modré a fialové šaty protkávané zlatou nití, na které musela padnout benátská krajka, francouzský brokát i indický mušelín v hodnotě poručíkova ročního příjmu. A to se nepovažoval za chudého. A navíc si chtě nechtě musel povšimnout jejího oděvu střiženého v mezích slušnosti tak, že odhaloval dost, aby jeho majitelka nemusela v horku trpět tolik jako Osterhaus v těsné uniformě.

„Ty jo, Honzo, koukni na tu ženskou,“ zaslechl poručík za sebou nepříliš tichý šepot, ale ignoroval ho doufaje, že kráska nerozumí česky.

Zvládl se prkenně uklonit a říct: „Poručík rytíř Eckhard Osterhaus k vašim službám, madam. Mohu vás, prosím, požádat o cestovní doklady?“

Dáma na něj okamžik překvapeně hleděla, jako by přemýšlela, co po ní chce, pak se otočila zpět do kočáru a něco řekla. Docela hezká, jen o málo mladší plavovlasá dívka ve světle modrých šatech jí odpověděla a podala koženou aktovku. Poručík nepochytil ani slovo, a to ani přesto, že se snažil. Pochopil, že dáma jeho pozdravu také neporozuměla a spíše správně uhádla, co po ní chce, protože mu podala list papíru s visícími pečetěmi. Vzal si jej od ní, pak ho napadlo použít jazyk urozených vrstev – francouzštinu.

„Lieutenant chevalier Eckhard Osterhaus à votre service, Madame,“ zopakoval svůj pozdrav i úklonu.

Nabídl jí galantně ruku, protože se očividně chystala vystoupit.

„Merci beaucoup, Monsieur chevalier,“ poděkovala a nepatrně se uklonila. „Je suis la comtesse Elizabeth de Wavesbury. Je serai honoré. Má komorná Jessica Lindsayová.“

Poručík naznačil polibek nabízené ruky. Komorná vystoupila hned za svou paní. Osterhausovi neuniklo, že třebaže hraběnka Elizabeth mluvila francouzsky plynně a lépe než on, určitě se nejednalo o její rodný jazyk. I jméno naznačovalo, že její původ je s největší pravděpodobností až na vzdálených Britských ostrovech. A Království Velké Británie nyní bojovalo po boku Pruska, největšího rakouského nepřítele.

Aby skryl své podezření, Osterhaus sklonil oči k dokumentu, který mu hraběnka předala. Jméno souhlasilo a opravdu se podle dokladu jednalo o Angličanku. Byl to německý průvodní list a nesl pečeť i podpis přímo nejvyššího zemského purkrabího Filipa Krakovského z Kolovrat. To poručíka zarazilo. Nebyl hloupý a hned mu přišlo podivné, že by takto vysoko postavený úředník podepisoval pouhý průvodní list. Navíc sídlil v Praze a hraběnka z Wavesbury těžko do Čech doletěla jako pták. Podpisem si také nebyl jistý, ale tady ho neměl s čím porovnat.

„Cestujete z daleka, Madame la comtesse?“ zeptal se nevinně.

Mluvil stále francouzsky a ona mu stejnou řečí vyhýbavě odpověděla: „Oui, máte pravdu, Monsieur chevalier, z daleka. Je něco v nepořádku?“

Osterhaus pokýval hlavou. „Je mi líto, ale obávám se, že vás budu muset požádat, kdybyste byla tak laskavá a doprovodila mne na velitelství mé posádky.“

Hraběnka uhnula pohledem, zjevně zachytila jemnou hrozbu v jeho hlase.

„A je to daleko? Mám vcelku naspěch,“ pokusila se ho přesvědčit.

„A kam, smím-li se zeptat?“ nadhodil poručík.

Dvakrát si odkašlala, ale nakonec neřekla nic.

„Herr Rittmeister se vás na to stejně zeptá znovu,“ upozornil ji. „A jemu budete muset odpovědět.“

„Jsme tedy zatčeny?“ zeptala se.

Nezdálo se, že by ji to vyděsilo nebo překvapilo, možná spíše pobavilo.

„Spíše to považujte za doprovod císařského vojska, Madame la comtesse. Vše se jistě rychle vysvětlí. A já i Herr Rittmeister budeme považovat za čest, když s námi povečeříte.“

Osterhaus si upřímně přiznával, že kdyby byla stará a ošklivá, již by byla na cestě a on by nehledal chabou výmluvu v podobě podezřelých dokumentů, aby ji mohl zdržet. Ale v neklidných, válkou zpustošených západních Čechách byla společnost urozených krásek tak vzácná, že si nedokázal pomoci.

„A kde sídlí vaše posádka, Monsieur chevalier? Doufám, že to máme po cestě,“ zeptala se.

„Jestli jste měly v plánu nocovat v Chebu, má posádka má kasárna nedaleko města. Nebojte se, jestli se ukáže, že vaše dokumenty jsou v pořádku, nezdržíme vás.“

Pak se obrátil na své dva muže.

„Hans, mého koně!“

•••

Zaklapl jsem dalekohled a vrátil ho do koženého pouzdra. Jane se na mě tázavě podívala. V selských šatech s bílou zástěrou a světlými vlasy schovanými pod prostým čepcem vypadala všelijak, ale určitě ne jako kapitán 43. pěšího regimentu.

„Zadrželi ji, pane?“ zeptala se.

„Ano, kapitáne,“ přikývl jsem a nevesele se usmál. „Je v bezpečí v rukou nepřítele. Ten důstojník měl bílou uniformu s modrým vyložením. Skoro jistě Harrachův regiment. A to znamená, že von Reitdorf nebude daleko. Bude moct předat Beth tu zatracenou zprávu a my se konečně vydáme do bezpečí pod ochranu vojska vévody Ferdinanda.“

„Vyrazíme, pane? Jak se vlastně jmenuje to město, kde má být von Reitdorf?“ chtěla vědět.

Podíval jsem se na mapu přeloženou tak, aby ukazovala právě tu část Čech, kde jsme se nacházeli.

„Je několik možností,“ odvětil jsem, „ale Cheb je nejblíže a vede tam tamhleta cesta. Byl také Elizabethiným cílem.“

„Čeb?“ pokusila se zopakovat cizokrajné jméno.

„Tak nějak, kapitáne,“ pokýval jsem hlavou. „Vyrazíme, ať jsme na místě před kočárem.“

•••

Poručík Osterhaus rychle prováděl Elizabeth neuspořádaným vojenským ležením v dávno opuštěném zpustlém selském dvorci k budovám, kde sídlili důstojníci. Jessica šla těsně za nimi, jako by se bála toho, co by se stalo, kdyby se příliš vzdálila. A možná po právu, když si Elizabeth všimla dravčích pohledů, které vojáci vrhali na obě ženy. Byl již večer a kostelní zvon z nedalekého Chebu odbíjel sedmou, když došli před zrekvírované selské stavení, kde měl Osterhaus i jeho přímý nadřízený pokoj.

Bylo teplo a večeře se podávala venku. Na lavicích u dřevěného stolu seděli dva důstojníci v uniformách podobných té, jakou měl poručík. Vojenští sluhové před ně stavěli talíře s polévkou, když však důstojníci spatřili návštěvu, oba vstali.

„Permettez-moi de vous présenter la comtesse Elizabeth de Wavesbury et son chambellan mademoiselle Lindsayová,“ představil hraběnku i její komornou Osterhaus.

Francouzštinou chtěl asi naznačit, že Elizabeth nerozumí německy. Jessiku představil mylně jako slečnu, ale ani jedna neuznala za vhodné ho opravovat. Pak ukázal na oba důstojníky.

„Herr Rittmeister Freiherr Sigmund von Reitdorf und Leutnant Eric Wegscheider.“

Oba muži pak, jak kázal dobrý mrav, naznačili polibek nabídnuté ruky v bílé rukavičce. Poručík Wegscheider byl ještě velmi mladý a ostýchavě klopil oči, ale byl to von Reitdorf, který Elizabeth zajímal. Na kapitána byl již skoro starý, s prošedivělým knírem a vráskami pod černýma očima. Elizabeth si dobře všimla, že na ni při představování nenápadně mrkl, ale ona se neodvážila mu gesto oplatit, protože ji oba poručíci neustále pozorovali. Nikdy von Reitdorfa nepotkala, ale bylo jí jasné, že o ní ví a že ji snadno poznal. Elizabeth nebyla falešně skromná a věděla, že její vzhled přitahuje mužskou pozornost.

„Je nám nesmírnou ctí a potěšením se s vámi setkat, Madame la comtesse,“ řekl von Reitdorf na uvítanou francouzsky, „a musíme poručíkovi poděkovat, že nás nepřipravil o vaši vzácnou společnost. Prosím, posaďte se. I vy, mademoiselle. Doufám, že neopovrhnete naší prostou vojenskou stravou.“

Elizabeth s úsměvem přelétla pohledem sklenici s šampaňským, ale pak jen přikývla. „Budeme rády za trochu odpočinku po únavné cestě, jste velmi laskav, Monsieur le baron.“

Poté důstojně usedla vedle von Reitdorfa. Ten něco zakřičel na svého sluhu. Elizabeth pochopila, že mu přikazuje, aby donesl večeři i pro ni a Jessiku. Poručík Wegscheider mezitím také pronesl několik zdvořilostních frází, ale bylo znát, že jeho francouzština má k plynulosti, s jakou mluvil jeho velitel, značně daleko.

„Madame la comtesse má nějaké nesrovnalosti v průvodním listu, Herr Rittmeister,“ vysvětloval Osterhaus, zatímco sluhové nalévali další tři talíře husté bramborové polévky. „Považoval jsem za vhodné ji předvést.“

„Jistě. Správně,“ přikývl von Reitdorf nepřítomně. „Po jídle se na to podívám. Jistě se nejedná o nic závažného.“

Elizabeth mezitím podezřívavě hleděla na houby ve své polévce. Stejně jako většina obyvatel Británie věřila jen žampiónům, ale nakonec se rozhodla neurazit své hostitele a riskovat život s místní kuchyní. Když vkládala lžíci do úst, cítila skoro větší obavy než z celé kompanie nepřátelských vojáků kolem. Nakonec to nebylo tak strašné a nebyly to houby, co mělo ohrozit její život.

Další chod, hovězí pečínku s čerstvým chlebem a – k Elizabethině nepříliš velké radosti – s hříbky doprovodila lehká konverzace o počasí a nepohodlí cesty, jen občas jí některý z důstojníků složil kompliment. Von Reitdorf zatím nedával najevo, že by se o ni zajímal jinak než jen jako o příjemného hosta. Těsně po večeři poručík Wegscheider, který se kvůli chabé francouzštině stejně konverzace příliš neúčastnil, německy něco pronesl, poklonil se Elizabeth a vzdálil se.

„Poručík Wegscheider má povinnosti, omlouvám se za něj, Madame la comtesse,“ vysvětlil von Reitdorf a obrátil se na svého druhého podřízeného. „Vím, že máte skvělý vkus na víno, Herr Leutnant. Pomozte, prosím, mému sluhovi vybrat z mých zásob něco vhodného pro naši vznešenou návštěvu.“

Osterhaus vstal a srazil podpatky. Nezdálo se, že by mu bylo něco podezřelého, přestože Elizabeth sama tušila, že von Reitdorf s ní chce být chvíli o samotě. „Jawohl, Herr Rittmeister! Máte nějaké speciální přání, Madame la comtesse? Sklípek Freiherr von Reitdorfa je velmi dobře zásoben.“

Elizabeth se na něj sladce usmála. „Důvěřuji vašemu výběru, Monsieur chevalier. Nechám to ve vašich schopných rukách.“

Poručík jí úklonou poděkoval a odešel do večerního šera. Von Reitdorf chvíli mlčky čekal, než si byl jistý, že Osterhaus je spolehlivě z doslechu. Tázavě se podíval na Jessiku a pak na Elizabeth. Ta jen kývla na znamení, že její komorné může věřit. Kapitán sáhl do náprsní kapsy svého bílého kabátu a vylovil kožené pouzdro, v jakém se obvykle nosí listiny. Položil ho na desku stolu a pomalu ho posunul k Elizabeth. Ta ho nenápadně vzala a ukryla do skryté kapsy ve své svrchní sukni.

„Dostaňte to do rukou lidí vévody Ferdinanda Brunšvického a naše dohoda bude splněna,“ poznamenal tiše.

Elizabeth beze slova přikývla. Nevěděla nic o té dohodě, proč vlastně von Reitdorf zrazuje císařovnu a vlast, ale rozhodně se ho nehodlala na to ptát.

„Značně nám tím zjednodušil předání,“ zeptal se potom, „ale proč vás ten namyšlený panák Osterhaus zadržel? Je váš průvodní list opravdu v nepořádku?“

Elizabeth pokrčila rameny. „Je to dobrý padělek, jak jsem byla ujištěna, Monsieur le baron. Možná mu přišlo podezřelé, že ho podepsal sám nejvyšší zemský purkrabí. Ale myslím, že se mu hlavně líbím.“

„O tom nepochybuji,“ usmál se von Reitdorf, ale beze stopy veselí. „Nemělo by být těžké ho přesvědčit, že je vše v pořádku. Předpokládám však, že v Praze jste kvůli podpisu nikdy nebyla?“

„Jistěže ne,“ potvrdila Elizabeth. „Přijeli jsme přímo ze severu, z pruského území.“

„Přesto je od vás odvážné, skoro nerozumné, že cestujete sama jen s komornou a najatým kočím těmito kraji tolik poznamenanými válkou,“ poznamenal von Reitdorf.

„Můj manžel je nedaleko,“ odvětila. „Rozdělili jsme se, když jsme vstoupili na rakouské území. Je to tak věrohodnější. Cestuje v převleku za obyčejného kupce. A možná nás zrovna teď pozoruje. Je také možné…“

Vtom se Jessica, která francouzské konverzaci příliš nestačila, a proto raději pozorovala okolí, dotkla varovně ruky své paní. Poručík Osterhaus právě přicházel s lahví vína v každé ruce a těsně za ním vojenský sluha s tácem se sklenicemi. Než však došli zpět ke stolu, málem je přejela skupinka jezdců. Všichni měli na hlavách hnědé kolpaky a na sobě zlatem zdobené tmavě modré dolmany a pelissy císařských elitních husarů.

„Vaši známí?“ zeptala se Elizabeth opatrně.

„Nikoliv, Madame la comtesse, nikdy jsem je neviděl,“ připustil von Reitdorf a Elizabeth poprvé uslyšela v jeho hlase nervozitu. „Vlastní regiment císaře Františka Štěpána I. Vůbec by tu neměli být!“

Husaři, stále všichni v sedle, dojeli až skoro k von Reitdorfovi a oběma ženám. Muž v jejich čele konečně sesedl a podal uzdu svého grošáka vojákovi po svém boku. Elizabeth neušlo, že při tom ze sedlového pouzdra vytáhl pistoli a zasunul si ji za opasek. Došel až těsně k nim, sejmul si z hlavy čepici, uchopil ji pod levý loket a prkenně se uklonil. Mohlo mu být kolem padesáti, byl menší postavy, podsaditý a křivé nohy napovídaly, že v sedle tráví hodně času. Obličeji dominoval dlouhý hnědý, ale už dost prošedivělý knír a výrazná jizva táhnoucí se přes levé oko. Musel mít štěstí, že ho o něj zranění nepřipravilo. Vlasy měl střižené hodně na krátko, jako muži, kteří často nosí paruku.

„Rittmeister Gáspár Károly, husaři císaře Františka Štěpána I. K vašim službám, Madame, Monsieur,“ představil se.

Elizabeth nepříjemně překvapilo, že bez zaváhání promluvil francouzsky, třebaže s podivným exotickým přízvukem. Měla pocit, že chtěl, aby mu rozuměla hlavně ona.

Von Reitdorf se postavil a odpověděl stejným jazykem. „Bon soir, Monsieur, dovolte, abych vám představil…“

„… la comtesse Elizabeth de Wavesbury,“ skočil mu Károly chladně do řeči. „Je mi ctí, Madame. A vy jste zatčen, Herr von Reitdorf. Za odpornou zradu císařovny.“

„Zbláznil jste se?“ vykřikl von Reitdorf. „Kdo si vůbec myslíte, že jste, Herr Rittmeister, že máte právo mě zatknout?

Ve stresu přešel do své rodné němčiny, ale Elizabeth vcelku chápala, co se snaží říct.

„Jsem pověřen rozbitím spiknutí. Pověřen samotnou císařovnou, Monsieur,“ odvětil husar klidně. Na rozdíl od von Reitdorfa mluvil stále francouzsky. „Vaše spolčení s nepřítelem je prozrazeno. Své pověřovací listiny ukáži vašemu zástupci. Odevzdejte mi váš meč, prosím.“

Von Reitdorf opravdu položil ruku na jílec své zbraně, ale ne proto, aby se jí vzdal. Rychlým pohybem tasil štíhlou čepel a vyrazil proti Károlymu. Ten však podobný manévr evidentně očekával, protože vytáhl pistoli jen o zlomek vteřiny později. Třeskl výstřel a na bílém kabátu rakouského barona se objevila rudá skvrna. Von Reitdorf vrhl poslední pohled na Elizabeth i na husara, než se zhroutil přímo na stůl mezi nádobí se zbytky večeře.

S hlukem rozbíjeného nádobí splynul i zvuk roztříštěných lahví drahého vína, které upustil poručík Osterhaus, když tasil vlastní meč. I další vojáci v bílých uniformách se chápali zbraní. Károly něco německy vykřikl a zvedl levačku s jakýmsi listem. Elizabeth zachytila jméno císařovny Marie Terezie. Osterhaus zarazil gestem své muže, vzal si od husara papír a rychle ho rozložil. Elizabeth se nelíbilo, jak se změnil jeho výraz, když dokončil čtení a jak uctivě Károlymu zasalutoval. Pak vydal pěšákům několik rozkazů, ti sklonili zbraně a pomalu se vrátili k tomu, co dělali před smrtí svého velitele. I Osterhaus odešel kamsi do největší budovy. Další Károlyho husaři mezitím sesedli. Dva uchopili von Reitdorfovo tělo a odnesli ho stranou. Elizabeth si všimla, že mu prohledávají kapsy, jeden pak pohlédl na svého velitele a výmluvně zakroutil hlavou.

„Posaďte se, prosím, Madame,“ požádal ji Károly a ukázal na lavici, ze které vstala.

Elizabeth nezbylo než mlčky přikývnout a splnit jeho žádost. Jessica zůstala stát za jejími zády. Husar usedl naproti ní, když předtím bez ohledu na to, že si ušpiní rukáv svého tmavomodrého dolmanu, smetl ze stolu střepy se skvrnami od jídla i krve. Na desku pak položil čepici i prázdnou pistoli, opřel si lokty a pohlédl Elizabeth do očí.

„Doufám, že dobře chápete svoji situaci, Madame. A současně doufám, že mi bez otálení vydáte, co vám předal zrádce von Reitdorf a sdělíte mi vše, co vám řekl před mým příjezdem. Pak mi nic nebude bránit chovat se k vám jako ke vznešené zajatkyni, jak přísluší vašemu stavu. Jinak vás, ač mě to velmi mrzí, budu muset považovat za nepřátelskou špiónku a podle toho s vámi naložit. Včetně osobní prohlídky.“

Elizabeth se z jeho chladného výrazu nedařilo nic vyčíst, ale nezdálo se, že by Károly měl navzdory zdvořilé mluvě nějaké zvláštní zábrany jí ublížit. Přesto se rozhodla blafovat.

„Dorazil jste krátce po mém příjezdu, Monsieur le capitaine,“ odpověděla s hraným úsměvem. „Baron von Reitdorf mi nabídl večeři a během ní jsme vedli jen zdvořilostní konverzaci. Než stačil poručík Osterhaus donést víno, přijel jste vy se svými lidmi a značně hrubě nás přerušil.“

Károly jí opět pohlédl do očí. „Nevěřím vám, Madame,“ odvětil prostě.

Pokynul rukou dvěma svým mužům stojícím opodál a ukázal přes Elizabethino rameno. Jeden z husarů okamžitě popadl Jessiku za rameno a druhý jí vrazil pěst v rukavici do břicha. Dívka zavzlykla a zlomila se v pase. S obtížemi a se zaťatými zuby se pak opět narovnala. Mlčela, ale po tvářích se jí koulely slzy.

„Mo Chreach!“ vydechla Elizabeth šokovaně gaelsky. „Zbláznili jste se? Proč, proboha?“

Pomohla Jessice usednout. Nikdo jí v tom nebránil.

Károly pokrčil rameny. „Chtěl jsem vám demonstrovat, že když se jedná o císařský zájem, nebudu jednat v rukavičkách. A to bez ohledu na vaše postavení nebo pohlaví.“

Elizabeth zakroutila hlavou a se zvednutou bradou odpověděla odvážně, i když se tak necítila: „Musím trvat na tom, že mi baron von Reitdorf nepředal nic. Ani mi neřekl nic nad rámec běžné zdvořilosti, kterou vy zjevně postrádáte.“

„Váš přístup mě nesmírně mrzí, Madame,“ opáčil Károly. „Řekl jsem poručíkovi Osterhausovi, aby nechal připravit komnatu. Prosím, následujte mě.“

„Nechcete, aby vojáci viděli, že ubližujete dámě, Monsieur le capitaine?“ zeptala se opovržlivě, ale uvnitř cítila strach.

Děsilo ji, že Károly se ani nenamáhal protestovat, jen jí pokynul směrem k největší budově. Nezbylo jí než ho následovat, s Jessikou a ostatními husary v zádech.

•••

„Zatraceně, musíme počkat, seržante,“ tiše jsem pronesl k Lindsaymu a odložil dalekohled.

Hleděl na mě zmateně, možná si ještě nezvykl na novou hodnost, ale hlavně ho asi rozrušilo, co právě viděl. Leželi jsme na napůl spadlé šindelové střeše a pozorovali selský dvůr, kde bylo rakouské ležení. I já jsem se musel hodně přemáhat, abych zachoval klid.

Již po několikáté za posledních pár dní jsem se proklel za to, že jsem dovolil Elizabeth zúčastnit se tak nebezpečné mise. I když to na první pohled vypadalo jednoduše, jen jako výlet kočárem. Pouze převzít zprávu od rakouského zrádce a zase se vrátit do bezpečí na spojenecké území. Částečně jsem ji podezíral i z toho, že toužila poznat další cizí kraje nebo uniknout z nudy na dvoře vévody Ferdinanda Brunšvického. Ale teď došlo k nečekanému zvratu.

Uherského důstojníka, který nyní ohrožoval mou ženu i manželku muže vedle mne, jsem poznal. V předchozí válce jsme bojovali na stejné straně. Věděl jsem, že je to schopný voják, ale také fanatik slepě oddaný císařské rodině. Což byla nepříjemná kombinace, vzhledem k situaci, ve které jsme byli.

Jediné štěstí bylo, že císařští vojáci se očividně cítili na území západních Čech v bezpečí, proto to s hlídkami příliš nepřeháněli. Strážili vlastně jen hlavní bránu do pobořeného statku, takže pro nás nebyl velký problém, abychom nikým nepovšimnuti vyšplhali na střechu bývalé stodoly. A odtud jsme s Lindsaym mohli pozorovat von Reitdorfovu smrt i jak nyní kamsi odvádějí Elizabeth s Jessikou.

Otevřel jsem hodinky. Ve světle měsíce i odlescích pochodní jsem naštěstí mohl přečíst čas.

„Musíme za nimi, to jistě chápete, seržante,“ řekl jsem vcelku zbytečně, protože mladý Skot se skoro třásl touhou vrhnout se na pomoc své ženě.

„Aye, aye, pane,“ horlivě přikyvoval.

„Dejte signál kapitánu Ferrelové,“ pokračoval jsem. „Pak budeme mít od teď přesně dvanáct minut.“

Daroval jsem Jane drahé hodinky k jejím třicátým narozeninám a věděl jsem, že bude na vteřinu přesná. Lindsay přiložil ruce k ústům a třikrát perfektně napodobil houkání výra virginského, jak se to naučil mezi Mohawky. Předpokládal jsem, že i v Čechách žije něco podobného a zvuk nebude působit podezřele.

„Jdeme, seržante,“ řekl jsem a sesunul se dolů ze sedlové střechy.

•••

Elizabeth nasucho polkla, když Károly zasunul petlici na dveřích. V místnosti kromě nich dvou a Jessiky byli jen dva další husaři. Přesto se rozhodla zdržovat, protože slyšela signál a to znamenalo, že David je blízko. Jen doufala, že to nebyla opravdová sova. To by pro ni mohlo mít vážné následky.

„Naposledy vás žádám, Madame, řekněte mi vše, o čem jste s von Reitdorfem mluvili a předejte mi jakýkoli dokument, který vám dal.“

Vzdorně se na něj podívala. „Opakuji, baron mi nic neřekl ani nedal.“

Károly si povzdechl. Bleskově se rozpřáhl a dlaní jí udeřil do obličeje. Čekala to, ale i tak ji facka srazila na prkennou podlahu. Bolest jí vehnala slzy do očí a ucítila sladkou chuť krve, přesto se přinutila zvednout hlavu. Jessica se k ní sklonila, ale jeden z husarů ji odtáhl stranou. Tam ji posadil na jednu z otlučených židlí a rychle ji k ní připoutal.

„Budete mluvit, Madame?“ zeptal se Károly.

Elizabeth si jen odplivla. Zčásti na znamení vzdoru, zčásti protože se jí v ústech hromadila krev z rozbitého rtu. Károly něco řekl svým lidem. Nebylo to německy, Elizabeth jazyk nebyl vůbec povědomý a nerozuměla mu ani slovo. I tak cítila z jeho řeči hrozbu. Jeden z husarů ji nepříliš galantně zvedl a společně se svým druhem ji uchopili za obě ruce. Károly se postavil proti ní. Poprvé se Elizabeth zdálo, že váhá, že přece jen není zvyklý ubližovat ženám. Na pár vteřin to vypadalo, že vlastně neví, co dělat. Nakonec k ní jen přistoupil a začal ji oběma rukama šacovat. Elizabeth se ošila, když ucítila jeho dlaně dotýkající se přes látku šatů jejího těla. Trvalo jen pár okamžiků, než nahmatal pouzdro s dokumenty. Poprvé uviděla v jeho obličeji náznak úsměvu. Neobtěžoval se vytahováním papírů z její kapsy, jednoduše uchopil její svrchní sukni a škubnutím část utrhl.

Než stačila Elizabeth zareagovat, z dálky se ozvala hlasitá exploze a vzápětí další. Okamžik nato se dveře s praskotem rozlétly dokořán a ona s obrovskou úlevou spatřila, jak dovnitř vpadl její manžel s pistolí v každé ruce. Těsně za ním byl i seržant Kenneth Lindsay ozbrojený stejným způsobem. Károly, stále s cárem její sukně v ruce, se otočil a dotkl se jílce šavle. David mu namířil mezi oči.

•••

Podíval jsem se na krev v Elizabethině tváři i kus látky v Károlyho dlani a prst na spoušti mi zacukal.

„Wavesbury,“ vydechl husar, ale nevypadal příliš překvapeně.

Pomalu odtáhl ruku od jílce šavle a ani nikdo z jeho mužů se neodvážil vytáhnout zbraň. Oba pustili Elizabeth a odstoupili od ní.

„Sednout!“ přikázal jsem a hlavní ukázal na několik židlí, které v místnosti stály.

Věděl jsem, že Károly anglicky minimálně rozumí, proto jsem se ani nepokoušel o jinou řeč. Tři husaři váhavě poslechli a Elizabeth se postavila vedle mne. Podal jsem jí jednu pistoli, poté jsem přistoupil k sedícímu Károlymu. Z venku se ozýval sílící hluk a vzdálené troubení na poplach. Nezbývalo moc času.

„Žijete jen kvůli Dettingenu, poručíku Károly,“ oznámil jsem mu. „Teď jsme vyrovnáni.“

Zatímco Lindsay osvobozoval Jessiku, Elizabeth vytrhla husarovi z ruky cár svého oděvu. Příliš jsem nechápal proč, ale nechal jsem to být.

„Jessiko, seržante, odzbrojte a spoutejte ty muže,“ přikázal jsem.

Ani nic nenamítali, když jim brali šavle a svazovali zápěstí k sobě.

„Nechte tu dokumenty od von Reitdorfa a nebudu vás pronásledovat, kapitáne Wavesbury,“ řekl mi Károly anglicky a mně došlo, co drží má žena v ruce. „Máte mé slovo. Kvůli starým časům a vaší choti vás o to prosím. Jinak mě raději zabijte.“

Pokrčil jsem rameny a nevesele se usmál. „Oba jsme vojáci a plníme rozkazy. Víte, že to není možné. A jsem plukovník. Od bitvy u Dettingenu už uběhlo hodně času.“

Károly už mi odpovědět nemohl, protože mezitím dostal do úst roubík.

„Jdeme,“ rozkázal jsem a jako první opatrně vykoukl ze dveří.

Chodba byla prázdná, a tak jsem s Elizabeth a ostatními v závěsu rychle sestoupil po schodech do přízemí, kudy jsme se chystali uniknout. Když statek fungoval, schody vedly přímo do velké jídelny. I teď tu byl široký stůl a na něm se válelo neuklizené nádobí. Nyní asi sloužila rakouským poddůstojníkům. Jedno z oken bylo otevřené, okenice vyražené a leželo u něj tělo vojáka v bílé uniformě s hlavou otočenou do nepřirozeného úhlu. McAutieho jsem nikde neviděl, musel tedy být už venku.

„Rychle, ven z toho okna,“ pokynul jsem pistolí.

První proskočil Lindsay, aby zkontroloval situaci, a pak jsem pomohl Elizabeth s Jessikou. Pro obě ženy bylo kvůli širokým sukním obtížné protáhnout se úzkým otvorem, ale nakonec byly přece jen bezpečně venku. Zrovna jsem pokládal nohu na parapet, když se ve vstupu do jídelny objevili dva vojáci. Oba na mě na okamžik vytřeštili oči a pak pozvedli muškety.

Vystřelil jsem první. Jeden z nich padl na záda s rudou skvrnou na bílé uniformě. Kulka toho druhého mě těsně minula a zaryla se do špalety jen několik palců od mé hlavy. Voják se však na mně nevrhl, jak jsem očekával, ale s křikem se rozběhl ven. Zaklel jsem a prolezl oknem. Ostatní na mě již čekali.

„Rychle,“ zvolal jsem, „tamhle je McAutie s vozem.“

Velký horal již seděl na kozlíku kupeckého povozu s plachtou, kterým jsme přijeli, a bičem povzbuzoval tažné valachy k tak rychlému pohyby, jakého jen byli schopni. Zastavil těsně u nás.

„Prosim, můžete nasedat, pane,“ řekl vcelku zbytečně, protože to už jsme pomáhali ženám nahoru. „Mylady, paní Lindsayová, rád vás zase vidim.“

„Práskněte do koní, seržante,“ rozkázal jsem mu, když jsem nasedl jako poslední.

Udělal to a vůz se dal pomalu do pohybu. Společně s Lindsaym jsme zůstali v zadní části povozu. U brány se několikrát zablesklo a pár kulek potrhalo plachtu povozu. Vzal jsem si od Elizabeth zpět svoji nabitou pistoli a opětoval palbu. I Lindsay střílel, nejprve ze svých horalských pistolí a potom z muškety, kterou sebral ve voze.

„A kde je Jane?“ zeptala se Elizabeth, zatímco mi pohotově nabíjela zbraň.

„Kapitán má koně, mylady,“ odvětil McAutie z kozlíku mezi práskáním bičem. „Rychle nás dožene.“

Již jsme se vzdálili od statku, ale několik vojáků se za námi rozběhlo. Pěšky však měli sotva šanci nás dohnat. Ale mezi pěšáky v bílých kabátech se prodrali tři jezdci v tmavých uniformách a s vysokými čepicemi na hlavách. Károlyho husaři. Namířil jsem na jednoho a vystřelili jsme s Lindsayem skoro ve stejný okamžik. Jeden pronásledovatel, těžko říct, kdo z nás ho zasáhl, se zřítil po zádech ze sedla. I ve tmě jsem jasně viděl, jak dva zbylí husaři pozvedli jezdecké pistole. Trefit v noci z jedoucího koně pohybující se cíl krátkou zbraní s hladkou hlavní jsem považoval prakticky za nemožné. Mohli mít jen štěstí. Práskly dvě rány, já ucítil úder a vzápětí jsem ztratil vědomí.

•••

„Davida zasáhli,“ vykřikla Elizabeth zděšeně a sklonila se k manželovi.

Nad hlavou jí zahřměl výstřel, jak Lindsay dál pálil na pronásledující jezdce. Elizabeth neváhala a přitiskla svému muži na ránu na prsou kus své sukně, který stále svírala v ruce. Když mu nahmatala tep, byl slabý a pomalý.

„Musíme zastavit, jinak zemře,“ zavolala na McAutieho, zatímco jí Jessica pomáhala s provizorním obvazem.

„Teď to nejde, mylady,“ odpověděl místo něj Lindsay. „Dohonili by nás i pěšáci.“

„Zkusim někde sjet z cesty,“ ozval se McAutie. „Ale musíme se zbavit těch dvou zatracenejch bastardů.“

Lindsay znovu vystřelil, ale znovu minul. Narozdíl od husarů se mu nedařilo. Náhle se ale ke dvěma jezdcům přidal třetí. Jane Ferrelová seděla navzdory sukni na koni po mužském způsobu a taseným štíhlým mečem mávala nad hlavou. Zaútočila nemilosrdně a jeden z husarů zemřel dříve, než si jí všiml. Druhý kavalerista se stačil krýt jezdeckou šavlí, ale byl v nevýhodné pozici. Jane jela po levém boku jeho koně, měla tak výhodu většího dosahu a nemusela se v sedle otáčet. Navíc Angličanka byla bezpochyby lepší šermíř než uherský husar. Elizabeth smrtelný zásah nepostřehla, najednou však bylo další sedlo prázdné.

„Vyřízeno, vrchní seržante,“ oznámil Lindsay McAutiemu.

„Dobrá střelba, Kennethe,“ ocenil McAutie, protože ve tmě na hrbolaté cestě neměl čas sledovat, co se za ním odehrálo. „Vypadá to, že tamhle vede ňáká cesta do lesa. Můžem se tam na ňákej čas schovat.“

Trochu zpomalil koně a přinutil je zatočit doprava

„Kam to jedete, vrchní seržante?“ ozvala se Jane, která je dojela.

„Davida střelili, Jane,“ odpověděla jí místo McAutieho Elizabeth. „Musíme ho ošetřit.“

„Dobrá, podívám se, kam ta cesta vede. Heá!“ pobídla koně.

Elizabeth se znovu sklonila k Davidovi. Zranění již tolik nekrvácelo, ale byl bledý a dýchal jen mělce. Navíc krvavá pěna, která se mu objevovala na rtech, napovídala, že kulka poranila plíce. Na kodrcajícím povoze se však nedalo moc dělat.

„Asi čtvrt míle před námi je v lese světlo, mylady,“ ozval se zvenku Janein hlas. „Nějaký dům. Zastavíme tam.“

Elizabeth pohlédla McAutiemu přes rameno a opravdu spatřila mezi stromy matnou zář. Cesta, kterou zvolili, vedla k nějaké samotě, možná malému statku. V hrázděném domě se svítilo, a jak se přibližovali, někde stranou od něj se rozštěkal pes. Jane dojela k nízkému plaňkovému plotu a seskočila z koně. I Lindsay vysedl z vozu a s mušketou v ruce se k ní připojil.

„Zjistíme, kdo tu žije, než vezmeme plukovníka dovnitř,“ oznámila Jane.

„Ale pospěšte si, prosím,“ požádala ji Elizabeth.

Sama také sestoupila, vzala Davidovu pistoli a vydala se za ní. Kapitánka se seržantem prošli brankou, kterou zajišťovala jen jednoduchá petlice. Jane zrovna sahala po klice, když se těžké okované dveře otevřely a v nich stál nějaký muž v selských šatech. Mohlo mu být něco přes padesát, měl hustý šedivý plnovous a v ruce tesařskou sekyru. Zmateně mžoural do tmy, jak se snažil přizpůsobit oči navyklé světlu. Jane mu přiložila hrot meče na hrdlo a vtlačila ho zpět do domu. Lindsay ji následoval a muž se ani nebránil, když mu vzal širočinu. Zkusil něco říkat, ale nikdo mu nerozuměl. Ocitli se v jakési předsíni, odkud vedly schody do horního patra, ale také otevřené dveře do jídelny, odkud vycházelo světlo.

U stolu tam seděli čtyři lidé, páté prostřené místo bylo prázdné. Všechny oči se nyní překvapeně obrátily na tři vetřelce. Byla tu šedovlasá žena, možná manželka hospodáře se sekerou, mladší pár, kde tmavovlasý muž se ve tváři podobal oběma starším lidem, a asi pěti nebo šestiletý kluk, který leknutím upustil lžíci.

Jane postrčila svého zajatce mečem směrem k ostatním. Mladší muž začal vstávat a něco namítat, ale ona jen přiložila ukazováček volné ruky na rty a on zmlkl.

„Seržante, hlídejte je,“ rozkázala Lindsaymu. „My se podíváme, jestli tu ještě někdo je.“

„A musíme najít nějakou postel pro Davida,“ připomněla Elizabeth.

Společně pak prošly dalšími dveřmi do kuchyně a za ní našly to, co hledaly. Podle pověšených šatů se nejspíš jednalo o ložnici staršího páru, ale Elizabeth zajímala hlavně široká, úhledně ustlaná manželská postel. Jane hned napadlo, na co myslí. Společně s ní se vydala ven.

„Ať vám McAutie pomůže s plukovníkem,“ řekla jí. „Já zatím zkontroluji nahoře, jestli se tam někdo neschovává.“

„Rozkaz, kapitáne,“ odvětila Elizabeth, aniž by si uvědomila, co řekla.

Jane se na vteřinu zarazila a pohlédla na ni, než se s připravenou čepelí vydala po schodech nahoru.

„Seržante McAutie,“ oslovila mohutného horala. „Musíme přenést Davida dovnitř. Jess, pomůžeš nám. Ukážu vám kam.“

„Aye, ano, mylady,“ odpověděli oba současně.

Ale McAutie pomoc nepotřeboval. Opatrně uchopil raněného do náručí a pomalým krokem se vydal tam, kam mu Elizabeth ukazovala. Jessica pohotově popadla několik jejich zavazadel, které ležely na voze.

Když procházeli kolem místních, Elizabeth si povšimla, jak vyděšeně těkají očima mezi zakrváceným tělem jejího manžela a bodákem na hlavni Lindsayho Brown Bess, který se ve světle voskovic hrozivě leskl. Bylo jí jich líto, ale teď se musela v první řadě postarat o Davida. McAutie ho opatrně položil do postele a na bílém povlečení se okamžitě objevily rudé skvrny.

Elizabeth nečekala a obrátila se na svou komornou. „Jess, potřebuji horkou vodu, nějaké plátno a ostrý nůž. Nůžky, jestli je tu najdeš. A jehlu a pevnou nit. Pamatuješ si to?“

„Jistě, mylady,“ přikývla Jessica.

V tu chvíli dovnitř nakoukla Jane. „Je to dobré, mylady. Nahoře jsou dva pokoje, ale jsou prázdné. Vypadá to, že je tu jen těch pět lidí u stolu.“

„Dobře, kapitáne,“ přikývla, i když ji poslouchala jen na půl ucha. „Potřebuji tu Jessiku a seržanta McAutieho. Vy zatím proveďte, co je potřeba. Já se pustím do práce.“

„Rozkaz, mylady!“ oplatila jí Jane.

•••

Probrala mě ukrutná žízeň. Měl jsem sucho v ústech a pocit, že bych vypil celé jezero. Otevřel jsem slepené oči a udeřilo mě do nich ranní slunce. Až potom jsem si uvědomil bolest na prsou a vybavily se mi události předešlé noci.

Spatřil jsem Elizabeth sedící se zavřenýma očima v jednoduchém dřevěném křesle u mého lůžka. Měla opuchlé rty, tvář ušpiněnou od krve i slz, kdysi nádherné šaty potrhané a zmuchlané, ale i tak mě nenapadal krásnější nebo více uklidňující pohled. Chtěl jsem se posadit, ale byl jsem příliš zesláblý a znovu mě zapíchalo v hrudi. Můj pohyb ji však stejně probudil. Okamžitě se zvedla, sklonila se ke mně a jemně mi položila dlaň na prsa.

„Nehýbej se, prosím, ať si neublížíš,“ požádala mne.

V jejím hlase jsem slyšel obavy, mé zranění tedy asi bylo opravdu vážné.

„Mohl bych dostat trochu vody?“ požádal jsem ji. „Mám v puse jako na poušti.“

„Jistě,“ přikývla, „okamžik. Nějakou donesu.“

Chtěl jsem se zeptat, jak jsem na tom, ale mezitím odešla do vedlejší místnosti.

„Jak je na tom plukovník?“ předešla mě Jane tiše se stejnou otázkou.

Elizabeth jí odpověděla také šeptem, ale obě byly blízko, jen za rohem, proto jsem rozuměl dobře.

„Není to dobré. Kulku jsem nemohla vyjmout. David potřebuje doktora nebo alespoň já lékařské nástroje.“

Chvíli bylo napjaté ticho rušené jen zurčením nalévané vody.

„Ve městě určitě bude doktor,“ poznamenala Jane zamyšleně. „Ale bůhví jaký, v tomhle zaostalém kraji. Pokud bychom však sehnali od felčara, co potřebujete, zvládla byste plukovníkovi pomoci?“

Elizabeth neodpověděla hned. Chápal jsem, že váhá, na cestách sice občas pomáhala doktoru Hunterovi se zraněnými, ale nikdy sama nikoho neoperovala.

„Ano,“ prohlásila nakonec. „Věřím, že ano. Ale pokud by se nám podařilo najít dobrého chirurga, byla bych o moc klidnější.“

Mezitím obě vstoupily do ložnice. Elizabeth držela v rukou hliněný pohárek, který mi opatrně přiložila ke rtům. S chutí jsem se napil, i když to byla opravdu jen voda.

„Ať tě ani nenapadne vydat se do Chebu,“ řekl jsem hned, jak jsem měl volná ústa.

Elizabeth se nevesele zasmála. „Neměl bys poslouchat cizí hovor. Neboj, nebude to nebezpečné. Jen najdu doktora.“

„Cheb bude plný vojáků a Károly nás bude hledat,“ odvětil jsem. „A tebe pozná na míli, drahá.“

„Přestrojím se, vezmu si vesnické šaty. Nikdo mě nepozná,“ uklidňovala mne.

„A jak chceš najít doktora? Neumíš německy, natož pak česky,“ pokračoval jsem v námitkách.

„Někdo z místních mě doprovodí,“ pokrčila rameny.

„Prosím tě, držíme je tu zavřené a vyhrožujeme jim zbraněmi, nemám pravdu?“ opáčil jsem. „Zradí tě při první příležitosti.“

„Tak jim zaplatíme,“ odbyla mě.

„Nemějte strach, pane,“ vložila se do hovoru Jane. „Mylady nepůjde sama. Zrada by se jim hořce nevyplatila.“

Vtom jsem ucítil, jak se mi navzdory bolesti klíží oči.

„Co…, co bylo v té vodě?“ zeptal jsem se podezřívavě.

„Laudanum,“ sklopila Elizabeth oči. „Ta trocha, co nám zbyla. Musíš teď hlavně odpočívat.“

•••

Přesvědčit vězněnou rodinu k návštěvě lékaře se opravdu ukázalo složitější, než Elizabeth předpokládala. Společně s Jane vyšly do horního patra, kde drželi všech pět místních a Lindsay s McAutiem je střídavě hlídali.

Když obě vešly do světnice, pětice rukojmích je nedůvěřivě pozorovala. Elizabeth si nervózně odkašlala, nebyla zvyklá mluvit s lidmi z pozice síly.

„Doktor? Potřebuji doktora pro manžela,“ zkusila nejprve anglicky.

K jejímu překvapení zareagovala mladší z obou žen. Na cosi se zeptala, ale slovu znějící jako „doktor“ porozuměla. Jane podala olověnou kulku a Elizabeth naznačila pohybem její vyjmutí z těla. Vesničanka horlivě přikyvovala a ukazovala kamsi k Chebu. Když však chtěla popojít vpřed, její manžel jí položil ruku na rameno. Elizabeth si toho nevšímala, ukázala směrem do města a naznačila dvěma prsty chůzi tam a zase zpět. Mladá žena pokývala hlavou, že chápe a něco řekla manželovi. Ten však začal cosi rezolutně namítat.

Elizabeth na to byla připravena a vzala do ruky měšec s penězi na cestovní výdaje. V duchu počítala a pak před překvapené vesničany vyskládala na stůl dvacet zlatých čtyřdukátů s vyraženou postavou císařovny Marie Terezie. Bylo to menší jmění, ale Elizabeth chtěla své nedobrovolné pomocníky šokovat. Posunula mince před rodinu, pak ukázala na sebe, mladou ženu a Cheb. Slova se tentokrát ujal starší hospodář, kterému se při pohledu na zlato zaleskly oči. Něco pronesl, několikrát přikývl a hluboce se Elizabeth uklonil.

Ta si vzpomněla ještě na něco. Vzala mezi prsty rukáv svých sice poničených, ale stále nápadně luxusních šatů a pak se dotkla oděvu mladší vesničanky. Ta chápavě přikývla a pokynula k jedné z truhel.

•

Bylo pár minut po poledni, když se Elizabeth, Jane a mladá vesničanka vydaly na cestu k městu. Rozhodly se jít raději lesem, protože se obávaly rakouských hlídek. Žena, která je provázela, se zdála v dobré náladě a snažila se komunikovat. Ukázala na ně a tázavě na ně pohlédla.

„Elizabeth,“ dostalo se jí rychlé odpovědi. „Beth,“ dodala Elizabeth ještě pro jistotu.

Vesničanka její jméno vcelku snadno zopakovala. Pak jako by ji něco napadlo.

„Běta?“

Elizabeth pokrčila rameny. Znělo to podobně.

S Jane byl trochu problém, ale kapitánka si pamatovala německou verzi svého křestního jména, kterou měla uvedenou ve falešném průvodním listu.

„Johanna?“ podivila se jejich průvodkyně a pak si ťukla na čelo. „Jana!“

Pak ukázala na sebe a řekla: „Jindřiška.“

Jane vyprskla smíchy, ale Elizabeth odvážně zkřivila rty a pokusila se jméno vyslovit. Za chvíli už se smály všechny a ani si nevšimly, že mezitím vyšly z lesa na cestu. Dva vojáci v bílých kabátech nad rozesmátými vesnickými ženami jen mávli rukou a dál dle rozkazu svědomitě strážili císařskou silnici.

•

Elizabeth položila ruku na rameno jejich průvodkyni, aby ji zarazila. Jindřiška i Jane na ni nechápavě hleděly.

Do města Chebu se dostaly bez zvláštních událostí, i branou prošly, aniž by se po nich někdo dvakrát ohlédl. Pro obyvatele i hlídkující vojáky byly jednoduše tři venkovanky v bílých čepcích, které vyrazily z nějaké okolní usedlosti do města. Celkem obvyklý jev. Pár mužů se za nimi ohlédlo, několik jim pokynulo na pozdrav, ale to bylo vše.

Potíže nastaly, až když vešly do uličky, kde již mohly vidět cíl své cesty. Řadový kamenný domek nesl jednoduchý vývěsný štít se stylizovanou Aeskulapovou holí s hadem a dvojjazyčným nápisem Der Arzt/Doktor. I přes podivný pravopis mu Elizabeth porozuměla a usoudila, že je zatím Jindřiška vedla zodpovědně. Jenže před doktorovým domem stáli tři vojáci v bílých uniformách a zdálo se, že na někoho čekají. To by nebylo tak hrozné, takových hlídek již potkaly několik, kdyby jeden z nich nebyl poručík Osterhaus.

„Ten důstojník mě zná. Večeřeli jsme spolu,“ vysvětlovala Elizabeth. „Určitě by mě poznal.“

„Pak to musíme obejít,“ odvětila Jane. „Jestli to má zadní vchod…“

Jindřiška trpělivě sledovala jejich rozhovor. Jane naznačila dlaní příchod z opačného směru a ona vcelku rychle pochopila. Přikývla a pokynula jim, aby ji následovaly. Zašly do jedné z bočních uliček a venkovanka ukázala na nízký plaňkový plot, který odděloval od ulice dvorky několika domků, včetně toho doktorova. Jenže lidé ve městě byli opatrnější a na brance visel levný zámek. Jane se opatrně rozhlédla, jestli je někdo nepozoruje, a pak odkudsi vytáhla dlouhou dýku. Nenamáhala se s pokusy o odemčení a hlavicí jednoduše urazila petlici. Otevřela vrátka, pustila obě své společnice dovnitř a jako poslední vešla ona. Pak znovu branku zavřela a vrátila zničenou petlici na místo tak, aby na první pohled nebylo znát, že si někdo otevřel násilím.

Potom už jim nic nebránilo dojít k zadní stěně doktorova domku. Že tu žije lékař, naznačovalo i to, že na rozdíl od zeleniny pěstované v okolních zahrádkách, zde převažovaly léčivé byliny. To dávalo Elizabeth naději. Ze zkušenosti věděla, že lékaři, kteří k léčení používají i byliny, většinou nebývají jen namyšlení řezníci, kteří na vše ordinují pouze pijavice a pouštění žilou.

Jane i Elizabeth hledaly nějaký způsob, jak nenápadně nahlédnout dovnitř, aby zjistily, na koho poručík Osterhaus se svými lidmi čeká, ale v oknech byly záclony a nebylo skrz ně pořádně vidět.

Jejich průzkum však neměl dlouhého trvání, protože náhle se kapitánka na okamžik zaposlouchala a pak tiše, ale důrazně prohlásila: „Někdo sem jde. Slyším kroky vojenských bot. Teď, nebo nikdy!“

Nečekala na odpověď a zkusila kliku. Nebylo zamčeno, tak je co nejrychleji otevřela. Tasenou dýku držela stále v pravičce. Elizabeth pro jistotu z kapsáře vylovila jednu z Davidových přesných pistolí. Všechny tři pak vešly dovnitř a ocitly se v místnosti, která musela sloužit jako doktorova pracovna i ordinace.

Nějaký muž v pelichající šedivé paruce a jednoduchých tmavých šatech s bílým límcem stál zády k nim a obvazoval rameno dalšímu, který seděl na židli před ním. Ten měl na sobě jen tmavě modré kalhoty a jezdecké boty, ale Elizabeth si všimla kožešinové kolpaky i husarského dolmanu s pelissou hozených přes košili na malém stolku. Přes oblečení ležela dlouhá šavle ve zdobené pochvě. Třetí muž, který měl přesně takovou uniformu na sobě, na ně překvapeně zíral z rohu místnosti, kde před tím listoval nějakou knihou. Byl to kapitán Károly.

Ruka uherského důstojníka okamžitě sjela k jeho širokému opasku a k pažbě jezdecké pistole. Jenže to již zjistil, že hledí do hlavně Elizabethiny vypůjčené zbraně.

„Ani se nehněte, Monsieur le capitaine,“ požádala ho francouzsky. „Ujišťuji vás, že to umím používat.“

Zraněný husar se zkusil natáhnout pro svou šavli, ale zarazil se v půli pohybu, když se do desky stolu mezi jílec a záštitu se zadrnčením zarazila Janeina dýka. To již držela v prstech další a gestem mu naznačila, aby se o nic nepokoušel. Doktor začal něco říkat, ale Károly ho zastavil. Pistoli však nevytáhl.

„Rád vidím, že jste v pořádku, Madame,“ poznamenal neupřímně, „bál jsem se, aby se vám během vašeho útěku něco nestalo. Přinesla jste mi von Reitdorfův dopis? Nebo jste snad přišla využít služby dobrého doktora Weissmanna?“

„Musíme rychle pryč, mylady,“ upozornila Jane anglicky, „ti vojáci venku sem můžou každou chvíli přijít.“

Elizabeth si již pohledem vyhlédla potřebné nástroje. Nepřipadalo jí vzhledem k situaci možné odvést s sebou i doktora.

„Myslím, že tu je vše, co potřebuji, abych Davidovi pomohla,“ odpověděla a pak ukázala na oba husary. „Ale co s nimi?“

„Spoutáme je a necháme je tu,“ odvětila Jane prostě. Elizabeth napadlo, že kapitán Károly musí prožívat silné déjà vu. „Doktora musíme ale vzít s sebou.“

„Zdá se vám to moudré, Jane?“

Jane kývla směrem k Jindřišce, která se choulila v rohu a celou scénu vyděšeně pozorovala. „Doktor ji poznal, řekl jí jménem. Za chvíli by věděli, kde nás hledat, a plukovníkem teď nemůžeme hýbat.“

Elizabeth přikývla. „Posaďte se a o nic se nepokoušejte, Monsieur le capitaine.

Károly si poslušně sedl a nebránil se, když ho Jane odzbrojila a spoutala. Doktor tu měl spoustu obvazů, které byly pro ten účel ideální.

„Zbytečně se vystavujete nebezpečí, Madame,“ řekl Károly, „vydejte mi, co požaduji, a vše bude v pořádku. Dávám vám slovo císařského důstojníka, že s vámi bude jednáno s veškerou úctou příslušející vašemu postavení. Pak už si nemusíte hrát na vesničanku a vašemu manželovi se dostane té nejlepší péče.“

Elizabeth si uvědomila, že Károly, třebaže stále mluvil francouzsky, zřejmě rozuměl všemu, o čem se bavily. Jane to došlo také. Výmluvně si přejela prsty přes krk a tázavě se na Elizabeth podívala. Bylo nejlogičtější a nejjednodušší zajatce prostě zabít. Vše by se tak usnadnilo. Přesto se nedokázala k něčemu takovému rozhodnout a věděla, že i Jane by přes všechen její chlad činilo obtíže zavraždit bezbranné lidi.

„Dejte jim roubík a půjdeme,“ řekla nakonec.

Mezitím naplnila doktorovu brašnu věcmi, o kterých předpokládala, že je bude potřebovat pro svou operaci, a poté ji vrazila do ruky Weissmannovi, který to vše zmateně sledoval. Pak mu pokynula pistolí k zadnímu vchodu. Když se hned nepohnul, Jane ho pobídla svou dýkou. Tak, strkajíce před sebou oba vyděšené místní, společně opustili ordinaci. Elizabeth na zádech skoro cítila Károlyho vzteklý pohled.

•

Cesta zpět proběhla bez větších problémů, jen se dvakrát museli vyhnout rakouským hlídkám a Cheb opustili vedlejší městskou bránou. Elizabeth zjistila, že doktor Weissmann, protože má lékařské vzdělání, ze studií ovládá základy latiny. Byli tedy schopni trochu se domluvit a on se uklidnil, když zjistil, že má ošetřit raněného šlechtice, třebaže nepřítele, a ne nějakého lupiče.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Wavesbury: Část druhá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.