BUSNY

TAM

JEDEME DO AFRIKY

jota / 2019

© Marika Dumková, 2018

Ilustrace © Marika Dumková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-533-2

Všem cestovatelům tělem i duší, babičkám a dědům.

PŘEDMLUVA

Přejet Afriku, Asii, Ameriku nebo Evropu dokáže každý „cestovatel“, ale zachytit zážitky tak, že chcete cestovat s ním či s ní, dokážou jen výjimky. A Busny, Marika a David, to dokázali. Když jsem před pár lety viděl jejich první video, které poslali jako pilot do Streamu, a David řekl „Umíme točit“, načež se roztočil obraz jako kolotoč, a Marika řekla „Umíme stříhat“ a kus obrazu odpadl, bylo mi jasné, že těmhle lidem chceme pomoci splnit jejich sen, ale hlavně, že tu cestu chci podniknout s nimi, ač jen ze své kanceláře. Odvyprávět příběh je neskutečně složité, ještě složitější, když zároveň řešíte úplně jiné problémy – rozbité auto, ztracený pas, ukradenou kameru. Davidovi a Marice muselo stále šrotovat v hlavě jak to natočím, jak to střihnu, jaký fór vymyslím. Vždy se jim to podařilo a svou cestou bavili stovky tisíc lidí. Všichni jsme jim trochu záviděli a zároveň s nimi trpěli, když měli potíže. Jejich lidskost a upřímnost je nekonečná, hravě strčí do kapsy všechny pseudo travel blogery nebo profesionální cestopisy. Proč? Protože jsou prostě normální – v tom nejpozitivnějším smyslu slova. Nejen při sledování jejich videí, ale i při každém osobním setkání jsem se do nich zamilovávál víc a víc a je mi ctí a radostí, že je můžu znát. No a vy už čtěte dál, protože si myslím, že následující stránky budou větší zábava než tyhle moje citový kydy… Takže: Jedeme na výlet, jedeme na výlet, jedeme, jedeme já a ty!

Janek Rubeš

SLOVO ÚVODEM

Tahle knížka je trochu punk. Vznikla na cestě, vznikla v Africe, vznikla po cestě TAM. A slovo úvodem je promiň. Promiň, že jsme se ještě nevrátili, i když jsme slibovali, že budeme dávno doma. Nic nedopadlo podle plánu, ale už jedeme! Promiň, věrný diváku, že jsme tě tak dlouho napínali s každou novou epizodou. A promiň ty, čtenáři, že mi na následujících stránkách občas ulítne i nějaká ta sprosťárna nebo hrubka. Sděluji ti přímo, co se tady děje. Nenechávám myšlenky zrát, postřehy píšu se vší šťávou a bez obalu tak, jak mi padají z hlavy. A i kdybych to prošla tisíckrát znovu, neopravím ani jednu další čárku, protože v knize, kterou držíš, vyprávím, co zažíváme právě teď.

Nevěř všemu. Nejlepší je přesvědčit se na vlastní oči

KDO JSME

Každý bláznivý nápad vzniká nad sklenkou vína. V našem případě nad bečkou piva. Listuji v nešenl džiografik a vzdychám, co všechno bych chtěla vidět. Tohle, otočím stránku… a to taky! David třímá svůj milovaný půllitr a vypadá, že mě klasicky vůbec nevnímá. Tentokrát ale poslouchal a přemýšlí. Tak pojedeme všude, řekne za chvíli. Tak jo! Vzhlédnu nevěřícně od lesklých stran časopisu. Myslí to vážně a v hlavě se mu roztáčí myšlenka, která nám změní život.

Tak místo toho, abychom dál denně vysedávali u počítačů, vzali se, zadlužili a zplodili dítě, kupujeme auto, zbavujeme se věcí a vyrážíme na cestu kolem světa. Tentokrát tedy do Afriky. Ne, není to takhle snadné, ani spontánní. Od onoho nápadu nad sudem a časopisem k jeho skutečné realizaci, kdy zabouchneme dveře bytu, klíček hodíme nadobro do schránky, nastartujeme a dáme se do pohybu, to trvá skoro dva roky. Ale teď pěkně popořádku, jak nás odmalička učili, na úvod se musíme představit…

David, 34, Brno

David je vysoký jako futra, hraje na kytaru, mezi kamarády je to Dejv alias Čuněk. Neštítí se špíny, ba naopak! Poznávací znamení: děravé ponožky, děravé tričko, zkrátka všude díry, fleky a nepořádek, kterým zkouší Maričinu trpělivost. Pokud zrovna nespí, je David hlava kreativní a rád baví lidi kolem sebe. Kromě muzikanta a šaška dělá videa, vymýšlí, režíruje, stříhá a rád hraje volejbal. Rád fotí na výšku, protože to má dynamiku. Je to Čech jako poleno, miluje pivo, hokej a české jídlo. A Brno. David Busnám vdechl život, protože ho ten dosavadní přestal bavit.

Marika, 29, Brno

Marika je architektka a pomohla zrealizovat Busny. Hodně lidí se ptá, odkud je, protože divně mluví a intonuje, ale je opravdu z Brna. Studovala v Praze a Barceloně, ale do Brna se vždy vrátila. Má dvojče a lidi si je pletou. Poznávací znamení: jsou přece úplně jiné, ale klidně si občas samy sebe spletou na fotce. Také ráda tvoří, víc než mluvení jí jde psaní a kreslení. Fotí nejčastěji na šířku, protože to má prostor. Ráda pozoruje, učí se a pracuje, a chtěla by mít všechno v pořádku, ale na zašívání Davidových děr už rezignovala. Miluje přírodu i města, sport, barvy a sladké.

Bus, 31, VW

Bus je z Rakouska, ale Marika s Davidem ho koupili v Trutnově. Za svůj život už vystřídal několik majitelů a barev, červenou, zelenou, Busny mu však vdechly nový život a předělaly ho na růžovo. Má náhon na všechny čtyři, je pomalý, ale silný, a zatím si poradil v každém terénu. Má rád dobrou naftu, a když mu nechutná, rychle to dává najevo. Na údržbu je docela náročný, protože co pár kilometrů vyžaduje drobný servis nebo odbornou opravu. Naštěstí je to starý dobrý vůz, co jde opravit klíčem a kladivem. Marika s Davidem se mu věnují trpělivě, protože bus není jen jejich dopravním prostředkem, ale i ložnicí, obývákem, kuchyní a pracovnou.

Hugo, 3, Brno

Hugo vznikl rukou Davida k Vánocům pro Mariku. Je tuhý a strnulý, ale v jádru jistě dobrý. Hugo je marnivý, což si Marika s Davidem vykládají jako ukazatel jeho sexuální orientace. Rád se válí kdekoliv, kam ho položíte. Vypadá pasivně a apaticky, ale byli byste překvapeni, v čem všem má prsty.

PŘÍPRAVY CESTY

Kdy to všechno začalo? Asi naším návratem z Turecka v prosinci 2016. David opustil firmu, aby se mohl plně věnovat projektu, a já mám dobrej pocit, že za toho půl roku zvládneme všechno na světě. David si odpočne od své práce, vyčistí si hlavu v nějaké autodílně, kde ho určitě za práci zdarma lapnou všema deseti a naučí vše o autě. Já budu dál chodit do práce a za celou zimu a jaro máme po večerech a o víkendech spóóóustu času na zjišťování a přípravy všeho druhu. Občas zajdeme na přednášku nějakého kovaného cestovatele, prostě se hezky v klidu nachystáme tak, abychom v květnu odjeli do Afriky. Plán je, že pojedeme a současně budeme vyrábět seriál o našem dobrodružství a cestování pro internetovou televizi Stream, což by nám mělo stačit jako obživa a financování dalších cest.

Sotva se vzpamatujeme z návratu z testovací cesty do Turecka, už je tu Štědrej den, ládujeme se cukrovím, odpočíváme, slavíme, Novej rok, leden, v únoru hromada práce, březen, daňový přiznání, žádná autodílna v Brně není na nikoho zvědavá, David ukončuje různý dodělávky do práce, sláva, vrcholí hokejová sezóna, David tráví hodně času v režii Komety, koncem března konečně seženeme mechanika, vezeme auto do Prostějova, z Davida žádnej automechanik nebude, kupujeme lístek na loď za pytel diamantů, takže JEDEME a přes to nejede vlak. Z Komety jsou mistři, Brno se vzpamatovává z deliria a já vyždímaná z práce nevyřídím na cestu ani ň.

Setkáme se s pár lidmi, co byli nedávno v Africe. Všichni jsou v pohodě a říkají, ať to s tím plánováním tak moc nehrotíme, že to tam vlastně nemá ani smysl. To nás trošku uklidňuje. Jedeme za pár týdnů a nemáme auto, víza, pasy, řidičáky, očkování a vlastně ani přesné datum odjezdu. Ani tu cestovní horečku. David sestavuje super-šanon, kde máme podrobnosti o každé zemi, kterou chceme projet. Jo, je super… A tímhle pocitem se opájíme dalších pár týdnů, kdy na nic jiného stejně není čas.

V květnu visí auto pořád na zvedáku v Prostějově, loď jede možná za 14 dní, možná až za měsíc. Italové jsou na informace dost skoupí. Očkování hotovo tak napůl, díly z Turecka leží nepostříhané ladem, producent volá, že pro nás nemá jediného sponzora. Jdu naposledy do práce a vrhám se do zařizování. Posílám maily do všech stran, sháníme sponzory, docházejí nám peníze, sháníme peníze, dochází nám energie, Davidovi už nestačí cigarety a začíná se mnou pít kafe.

V půlce května už máme každej tři pasy, tři řidičáky, jedno vízum a seznam tisíce drobností, který nestíháme. Pár sponzorů nám kývne, což nám vlije krev do žil, na některé partnery je to moc narychlo, další se nám neozvou vůbec. Však jasně. Chceme vyzvednout auto v Prostějově každým dnem, už máme vymyšlený interiér, zahrádku, nosiče, doplňky, ale musíme to nejprve pořádně změřit. Náš nákupní lístek nezná konce. Přes den zařizujeme, běháme, jezdíme do Prahy a zpátky, na úřady všeho druhu, do bank a pojišťoven, nakupujeme, do poslední chvíle zkoušíme sponzory, občas něco vyjde. Večer se vždy sejdeme doma u mailu a několik hodin sepisujeme odpovědi, žádosti, objednávky a reakce, sestavujeme tabulky, co máme, co chceme, na co nemáme, kolik nám zbývá peněz a času. Ani nevím, jak padáme do postele, a budíky zas zvoní nemilosrdně brzy.

Týden před plánovaným odjezdem je auto doma! Honem do dílny a dodělat elektro, kování, interiér, sehnat blbůstky, na který jsme úplně zapomněli. David si zlomí malíček, pak zase namůže cosi v koleni. Něco táhnu do dílny a rupne mi v zádech, to né! Na poruchy našich těl není čas, to rozeženeme, a jedeme dál.

Zaměstnáváme všechny kolem sebe, pomáhají nám rodiny a kamarádi, šijí, řežou, hoblují, šroubují, vaří, půjčují, nakupují a smějí se! Každého z nich miluju, protože jinak bychom neměli šanci. My dva jsme dennodenně černí od hlavy k patě, hodiny a dny se slévají v jeden nekončící chaos. Z Itálie nám dávají vědět, že loď má zpoždění. Úlevou zaspíme celý den a pak úprkem zas do dílny a další maily a nákupy, v Hornbachu už si tykáme, vyzvedáváme věci od sponzorů, byt se nám plní krabicemi věcí na cestu, které nezvládáme vybalit, a zároveň se musíme sbalit a vystěhovat. Polohotovým busem jedeme do Prahy na rozhovor „jakože jedeme a hrozně stíháme“, úsměvy do kamer, jsme pozitivní a okouzlující, cestou zpátky si vrazíme do očí párátka a na D1 (taková první zkouška offroadu) nám upadne výfuk. Na cestách mezi Prahou, Brnem a Prostějovem najezdíme vcelku dost, tak snad to alespoň prověří hlavní „dětské nemoci“ repasovaného auta.

Jsme v totálním fyzickém i psychickém vypětí, k činnosti nás pohání asi adrenalin z toho, co nás čeká, pokud se vše podaří. Možná i ta cestovní horečka, kterou však ani nepozorujeme. Každou noc, než padneme, si opakujeme „To dáme!“, už si hrozně přejeme vyrazit. Jet. Vědět, že to, co máme, máme, co jsme stihli, jsme stihli, a už jen jet, nějak zvládnout cestu na jih Itálie a nepropásnout loď. Máme v hlavě i pár katastrofických scénářů, lodí pojede jen jeden a druhý zůstane doma, zařídí, co se nezvládne před odjezdem, a do Izraele přiletí letadlem, nebo bez auta, backpacking z Izraele kam to půjde…

Někdy v tomto období se se všemi loučíme na brněnské přehradě. Na celodenní akci dorazíme až večer, takže spoustu lidí ani nestihneme. My jsme ale rádi, že jsme vůbec dorazili. Z kvalitní zapíječky si oba neseme parádní kašel, ráno se sbíráme a jedeme do dílny. V kómatu doděláváme poslední drbky na autě, stěhujeme celý byt do volných pokojů a půd po Brně, poštou nám dorazí další víza z Berlína. Smlouvu s producentem nepodepíšeme, posíláme zpět a doufáme, že tohle zvládneme nějak během cesty. Loď se zpožďuje o další dva dny, díky čemuž stíháme poplakat na rozloučenou, vystát všechny kolony na brněnské dálnici, vyzvednout poslední víza v Praze a odjet.

A teď už se to fakt děje! Jedeme skoro nonstop, střídáme řízení se spacákem a závratnou průměrnou rychlostí 60 km/h jsme za 34 hodin v Salernu u Neapole. V přístavu jsme úplně hujersky v noci před odjezdem, bez jediného defektu! Ráno poslední telefonáty a SMSky domů aaa… půl dne čekáme na naložení lodi. Už nás nepustí z přístavu, takže se ani nedostaneme na internet a nemůžeme dát vítězné posty na sociální sítě. Ty musí počkat. Máme před sebou devět dní bez signálu uprostřed širého moře.

Tak čus bus v Izraeli, nashle na naší cestě do Afriky!

TABULKA NESTÍHÁNÍ

PŘEDPOKLAD

REALITA

David se zaučí automechanikem

ano

ne

doba rekonstrukce auta

4 týdny

10 týdnů

doba výroby interiéru auta

1 měsíc

5 dní

čas na administraci a přípravu cesty

2 měsíce

1 měsíc

barva auta

tmavě zelená

křiklavě růžová

počet vytvořených tabulek a seznamů

1

asi milión

cestovní horečka

bude

nestihli jsme ji

celková cena příprav na cestu

100 000 Kč

250 000 Kč

celková cena přípravy auta

250 000 Kč

375 000 Kč

počet věřitelů

0

3

odevzdání 3 dílů pořadu z Turecka

prosinec 2016

dosud ne

podepsaná smlouva s producentem

květen 2017

dosud ne

hodiny spánku v květnu 2017

248 h

tak polovina

počet partnerů od producenta

alespoň 1

0

počet našich partnerů

0

9

kdo nám to přeje a jel by s námi

každý

1 (děda, 94 let)

VÍZA DO ZEMĚ, JEJÍŽ JMÉNO SE NESMÍ VYSLOVIT

Do téhle země se těším z několika důvodů – od malička mám ráda Sienkiewicze a jsem zvědavá, nakolik se moje představy o poušti, pralese a pustině budou shodovat se skutečností. Turistům nedávno otevřená země doposud není moc objevená, takže slibuje docela autentické zážitky. Hned z několika zdrojů jsem slyšela, že ze všech lidí v Africe jsou Ti, jež nesmím jmenovat, ti nejmilejší. Jiná rozumná cesta Afrikou teď vlastně nevede, sever nelze projet skrz Alžírsko a Libyi, na západě se opět objevila ebola a zemi, jejíž jméno nesmím vyslovit, zkrátka neobjedeme, protože je obklopena docela rizikovými státy jako Jižní Súdán, Somálsko nebo Eritrea.

Před cestou jsme si dopředu museli sehnat několik víz, ale ta z nejmenované země si rozhodně zaslouží zvláštní kapitolu. Měsíc dopředu jsme kontaktovali ambasádu v Praze a informovali se, co všechno je potřeba k vyřízení víza. Normálně jsou tyto informace dostupné na internetu a vše lze vyřídit korespondenčně (takto bez problémů získáme třeba etiopská víza z Berlína, vše s žádostí zasláno poštou, 50 $ na osobu převodem na účet a za dva týdny nás čekají víza ve schránce). Ale Ti, o nichž nemluvíme, asi ještě úplně neovládli svůj web, informace o vízech dávají jen na doptání a podmínky jejich získání se živelně a dynamicky mění ještě během vyřizování žádosti.

Po telefonickém rozhovoru byl David osobně na ambasádě s žádostí, platbou 54 $ na osobu, vytištěným itinerářem cesty a zvacím dopisem od hotelu v hlavním městě, který jsme si dopředu za dalších 100 $ zaplatili. Vše bylo dle dohodnutých podmínek v pořádku. Paní konzulka byla však po zhlédnutí žádosti a zvacího dopisu nespokojená a měli jsme si sehnat ještě jeden „bezpečnostní kontakt“ v zemi u doporučené agentury. Po prvním odmítavém mailu jsme získali jejich potvrzení, čímž jsme měli všechny náležitosti splněné.

V den plánovaného odjezdu tedy jedeme na ambasádu pro hotová víza. Konzulka však žádné potvrzení od agentury nedostala, takže párminutové zastavení na konzulátu se protahuje na pěkně dlouhých pár hodin. Volám do Afriky na všechna čísla agentury, ale je ramadán a pátek, takže v muslimském světě něco jako sváteční neděle. Telefony nikdo nebere. Naštěstí vzpomenu na kontakt z hotelu, ze kterého jsme si vyžádali i zvací dopis, a volám Georgeovi, který v hotelu pracuje i v tento svatý den (možná proto, že není místní, ale Řek). Žádám ho o dokument, který nám chybí. Má to být něco jako jeho osobní záruka, že nám bude k dispozici, pokud se něco během naší návštěvy semele. George s tím naštěstí nemá problém a obratem dopis posílá. Chybí jeho vlastnoruční podpis. Žádám znovu o podepsaný a naskenovaný dopis. Po pár minutách konečně posílá podepsané a sekretářka jde i s dopisem do patra za konzulkou. Konzulce tam chybí jedna konkrétní věta. Potupně volám znovu do Afriky a žádám o přidání té věty do dopisu. Georgeovi roste svatozář a posílá doplněný dopis. Opět chybí podpis.

Na čtvrtý pokus je dopis kompletní a… sekretářka měla ráno v tiskárně tři papíry, které jsme vyplýtvaly na tři nevyhovující dopisy, takže čtvrtý papír jde shánět do patra. Pan atašé, který má u sebe kancelářské potřeby, však právě odjel na dovolenou (jeho první dovolená po pěti letech) a pro klíče od kanceláře musí řidič rychle na letiště. Klíče se vrací z Ruzyně, papír doplněn do tiskárny a konzulka přijímá dopis číslo čtyři. Neuvěřitelné. Už jsem propásla dvě schůzky a právě mám usedat někde ve studiu na Smíchově a ne trčet na ambasádě. Čekám u sekretářky na naše dva pasy shůry (z kanceláře konzulky v patře), a když se po patnácti minutách dostavuje sekretářka a ve dveřích krčí rameny, vím, že dnes, takže minimálně až do pondělka, víza nebudou.

Pan atašé nemá v moci jen papíry, ale i trezor, ve kterém jsou vízové nálepky a razítka. A klíčky od trezoru letí už vesele někde v příručním zavazadle ve stratosféře. Pápá lálá. David mezitím žehlí moji nepřítomnost na jednáních a dostáváme alespoň jednu pozitivní informaci, že naše loď se zpozdí o další dva dny, takže stále máme naději, že když vyzvedneme víza v Praze v pondělí ráno, stihneme ještě snad i středeční odjezd lodi ze Salerna.

V pondělí jedu do Střešovic už na jistotu pro hotová víza. Paní sekretářka mě vítá, pasy už jsou připravené na stole. Hurá, usmívám se, ale paní sekretářka mě informuje, že vzhledem k tomu, že jsme nestihli víza během května, platí nový předpis, a já musím zaplatit dalších 200 $ za vyřízení. Si dělá prdel. Zatmí se mi před očima, víza máme přece už skoro tři týdny zaplacená. Dolary na cestu mám sice u sebe, ale nemůžu odevzdat 200 $ v Praze, když s nimi počítáme na cestu. Žádám o vysvětlení, nemůžu zaplatit, nemám, nepustí nás bez peněz z přístavu v Izraeli, chci mluvit s konzulkou osobně. Konzulka nechce o „slevičce“ slyšet. Jakápak sleva? Zaplatili jsme každý 54 $ za vízum, 50 $ za zvací dopis a teď dalších 100 $ jen tak? Každá země v Africe stojí cca 50 $, kdo pojede do téhle země za 200? Konzulka už má vystavený doklad na novou cenu. Nechci doklad, chci to za starou cenu bez papíru. Neví, co si mají se mnou počít, vidí, že nedám. Chci volat na ambasádu do Vídně a do Berlína, za kolik vydávají víza tam. Konzulka vyvolává se sousedními ambasádami. Mám sto chutí popadnout víza, který už přede mnou leží hotová, a utéct. Po hodině klimbání v kanceláři mi jdou obě oznámit, že u sousedů dávají víza stále za stejnou cenu, tak ať tedy jdu, že dobrý. Bez dokladu, s vízy do Súdánu a o hodinu starší jdu k autu, a jestli nám ujede loď o těch 60 minut… tak mě fakt šlehne.

LODÍ PŘES STŘEDOZEMÍ

Ceká nás cesta lodí Grande Ellade se společností Grimaldi Lines. Jedná se o nákladní loď typu RO-RO (rollon rolloff), takže auta nejsou přepravována v kontejneru, ale najíždějí a vyjíždějí z lodi jako na obyčejném trajektu. Obyčejný trajekt to ale není. Tahle loď je obr. Je asi 180 m dlouhá, 40 m široká a 50 m vysoká, rovné ocelové stěny vystupují z hladiny kolmo vzhůru, jako ten největší barák bez oken. Nákladní prostory mají pohyblivé stropy, takže třeba pro kamiony, cisterny, stroje, bagry nebo traktory se etáže spustí a vznikne dostatečně vysoký prostor. Uprostřed lodi jsou patra nižší pro náklaďáky a dodávky, tam parkuje i bus. A na nejvyšších palubách jsou nízká patra pro osobní auta. Výška tak akorát pro Italy a Filipínce, my tu nahoře projdeme jen se skloněnou hlavou. Náklad na loď najíždí po obrovité rozkládací rampě. Vypadá jako žlutý jazyk, co tenhle kovový drak v přístavu vyplázne, schramstne všechna auta v okolí, jazyk schová, odfrkne smradlavý asfaltový mrak a pluje dál.

Prostory pro posádku a pasažéry jsou na desátém patře. Kajuty, kuchyň, jídelna, prádelna, denní místnost, tělocvična, kanceláře, výš už je jen kapitánský můstek. Z nákladního prostoru sem vede uzounké schodiště a mikrovýtah, kterým nesmí zároveň jet kapitán s hlavním inženýrem a hlavním oficírem. Asi je hodně bezpečný… Okolo kajut je nekonečná galerie, kde se zpoza docela nízkého zábradlí lze kochat širým mořem, ostrůvky nebo blížící se pevninou. K dokonalosti chybí jen bazén. Koupel v moři připadá v úvahu, jen pokud se nebojíte skočit 50 m dolů, a pak čelit obvinění z maření plavby v italštině.

I přes umístění paluby ve výšce pohled přes zábradlí nenahání strach. Koukáte do vln, jak lodní šroub vrtá v hloubce a nechává za lodí brázdu až do nekonečna. Měřítko ale chybí, horní paluba by mohla být klidně deset, dvacet metrů vysoko. Skutečnost se projeví až při přistání u mola v přístavu, když námořníci uvazují tlustá lana k pacholatům a vypadají dole pod trupem jako mravenečci, loď shodí gigantickou najížděcí rampu a auta jako hračky najíždějí do jejích nezměrných útrob.

Loď se při vyplutí z přístavu houpe jen malinko, s takovým kolosem asi jen tak nějaká vlna nepohne. Motory a všechny stroje ocelovou obludu rozechvějí a stěny, podlahy, postel, všechno tu za jízdy neustále vibruje. Celé obytné patro je nonstop větráno mrazivou klimatizací, takže ačkoliv venku je přes 30 °C, uvnitř je jako v mrazáku. Ale dobře, že je. Slunce se opírá do horních pater a rozpaluje kovovou konstrukci lodi, takže v nákladním prostoru bez klimatizace je to zase jako v peci.

Je nás na lodi 28. Kapitán, inženýr, oficír, kuchař, jeho pomocník, číšník, pár kadetů, 18 dělníků a my dva. Turistů by se sem vešlo dalších deset, ale prý všichni odřekli kvůli zpoždění lodi, za které jsme my tak vděční. Není tu signál, není tu internet. Přes den se tu dá spát, zírat do moře, zírat na obzor, zírat na loď, ležet na pohovce, ležet v kajutě, hrát rozhoupaný pingpong a fotbálek, sportovat na funkčním běžícím pásu, rozbitém vesle nebo rozbitém rotopedu, sledovat v televizi italské telenovely, hrát italské deskové hry nebo číst něco z italské knihovničky. Dělníci brousí rez a natírají vybroušená místa antikorozním nátěrem, to mají asi program na celý rok.

Grande Ellade jede non-stop ve dne v noci. Občas je možnost jít na břeh, když zakotvíme v přístavu a povolí nám to kapitán a agent ze země, kde se zrovna nacházíme. Tak jsme se už byli podívat do Athén a Izmiru. Kapitán ale nikdy neví, jak dlouho se bude z lodi vykládat a nakládat, tak nás vždycky pustí jen na pár hodin a centrum města daleko. To člověk stihne jen v nejbližší kavárně pořešit resty na netu a turistické aktivity raději nechá na jindy. Procházkou přístavem (kilometry a kilometry jeřábových drah a řady kontejnerů) spěcháme zpět na loď, ale rychle! Aby nám neujela. A naše milá loď se od břehu odpíchne třeba „už“ za šest hodin…

Naši pomoc na lodi všichni odmítají. David první den pomohl nosit balíky vody do kuchyně a asi tím tak překvapil, že za to dosud dostává dárečky a pozornosti šéfkuchaře. A protože kuchyni kraluje výborný sicilský kuchař a pomáhá mu úslužný číšník, dennímu programu vládne jídlo. Každé jídlo má minimálně tři chody, těstoviny na tisíc způsobů, pizzy, houstičky, saláty, steaky, masové koule, ovocné mísy, moučníky, kávy, šťávy. Po devíti dnech tady se zkrátka po té žluté rampě vykutálíme jako jedna masová koule a jeden kulatý makarón a snad se dokutálíme až do Afriky.

MILÝ DENÍČKU

Jsme na lodi, jsme na cestě kolem světa, jsme na cestě do Afriky. Mám psát scénář, kterej ze mě ještě ani po pěti dnech nevypadl. Právě nám posádka oznámila, že Kypr a Egypt přeskočíme a jedeme rovnou do Izraele, protože většina nákladu směřuje tam, takže se nám rajské prázdniny na lodi nemilosrdně zkrátily a mně zas začíná v hlavě panika, jak to stihneme? Jak to sakra všechno zvládneme?

Koukám na Davida, kterej si vesele kliká nějakej teaser nebo co (jsem pyšná, že už vím, co to slovo znamená). On je jinej než já. Je chlap. Myslí pár minut dopředu, možná ani to ne. On prostě žije okamžikem. A to, co všechno se na nás hrne, kam se hrnem my, ho asi nežere. Nebo se tak minimálně tváří. Je v tomhle jako cikán, jako cikáni ostatně vypadáme oba, ale já tuhle spontánnost a bezstarostnost v sobě nemám. I když bych se hrozně ráda uvolnila a neřešila a prostě jen tak prožívala, co zrovna přijde, nedá mi to a stejně si představuju, kde nás co potká, kde za chvíli budeme, co tam budeme jíst, kdy si umyju hlavu, kdy tahle loď dopluje ke břehu a kde nás to vyplivne a co budeme sakra jíst tam? A kde zaparkujeme? A co budeme dělat, až se porouchá bus, ta stará kraksna?

Probírám a třídím tunu videí, jak jsme se vrátili z Turecka, auto na odpis a celej ten půlrok totálního nasazení a příprav a říkám si, že k takovýmu výkonu se už možná nikdy nedokopeme. Jsem pyšná, že to vyšlo a jsme na lodi a… a musím napsat ten scénář. Ale jak vměstnat nervy, co jsme prožili, vybílený účty, všechen ten stres, občasný depky a loučení do jednoho dílu pořadu, kterej má být vtipnej? Hlavně to musí být zábavný, musí v tom být nápad, musí to mít šťávu, buďte přirození…

Za chvíli napíšu pár řádků a řeknu Davidovi, jak mi to jde (fakt nejde). On si to vezme ven, vykouří krabku cigár, vrátí se s hotovým scénářem a řekne mi, že jsem ho k tomu aspoň nakopla, ale já si stejnak pomyslím, že víc zásluh má ten nikotin. A pak už zbývá jen sehrát a natočit chybějící scény, namluvit vojsouvry (další slovíčko do mé slovní zásoby), postříhat to, otitulkovat, vyrendrovat.: Já musím držet ten foťák pořádně, nastavovat všema tlačítkama stroj, kterej po přečtení manuálu chápu ještě míň než předtím (sladká nevědomost!), ctít filmařskou kompozici (pokud umíte fotit, neznamená to, že automaticky zvládnete i točit, opravdu ne), přestat na kameru zpívat (mluvit s normální intonací) a dýchat do mikrofonu, důkladně artikulovat, pořád se usmívat a být plná energie. Občas nechápu vtipy ve scénáři, ale to je přece jasný, všechno jsou to narážky na to a to v reklamě, hlášky z toho a toho filmu či pořadu. Jenže já nekoukám na televizi, neznám žádný reklamy a videjka z jútúbu, na počítači jsem naposledy hrála Prince z Persie (toho prvního), zkrátka ve zkoušce z popkultury bych jistě propadla. Já se ráda učím nový věci, ale teď se cítím jako kretén. Navíc na mě na každým kroku míří kamera a já mám děsnou pleť a ty mastný vlasy. Achjo. Ale slibuju, že se to všechno naučím, naučím se stříhat a točit, protože tím ulevím Davidovi, jen tu televizi teď asi nedoženu…

Už víme, že jsem úplně hrozná a nepolíbená, a tak roste můj obdiv k Davidovi, kterej je v televizním světě jako ryba ve vodě. Občas ale přijde chvíle, kdy už z Davida fakt rostu, kdy už si říkám, že je opravdu jinej živočišnej druh a proč jsme proboha spolu, kam to vede… A v tu chvíli do sebe všechno zapadne. Zaklapne poslední součástka do nějakýho šílenýho kolotoče, kterej on roztočil, něco se spustí a vznikne něco úžasnýho a já vím, že to všechno vymyslel on, že to naplánoval a je to velký a udělal to pro mě (jo, jasně, a pro sebe a taky všechny ostatní). A mám radost, že třeba taky těma všema kravinama, který řeším já a vypadají teď v jeho zrcadle jako úplný malichernosti, jsem taky k novýmu projektu nějak přispěla. A takhle vlastně vymyslel i tuhle cestu. Všechno si promyslel, zrežíroval kus svýho a mýho života, nic mi neřekl, jen se zeptal, jestli chci, já chtěla, trochu jsme se potrápili a jedeme.

A tak už se neptejte, proč jedeme a co hledáme a jestli se bojíme. Na to se nás nedávno zeptal v rozhovoru před odjezdem Luděk Staněk. David moc nevěděl, ale nebál se toho a spustil, a jak nevěděl, tak se do toho začal zaplétat. Než jsem mu v tom stačila pomoct, už byl zapletenej a já ho radši přestala poslouchat (myslím, že i Luděk Staněk přestal poslouchat a jestli na ten rozhovor někdy narazíte, taky ho neposlouchejte), seděla jsem tam a začala si sama v duchu klást tyhle otázky. Vždyť my jsme tyhle věci v tom cestovatelským stresu ani nestihli probrat! Přemítám, čeho všeho se bojím… V tu chvíli slyším, jak David v rámci svého zapletení zve moderátora, ať jede do Afriky s námi (David zve rád všechny a všude, já to nemám ráda, protože nechci být se všema všude a cejtím se pak vedle haura Davida jako sobec). Neee! Nechci jet do Afriky s Luďkem Staňkem! On s námi naštěstí taky nechce jet, prý bychom to jeho vorvaní tělo neuživili, což je svatá pravda.

Proč teda jedeme, co hledáme a čeho se bojíme? Pravda je, že nevím. Asi jedeme najít, čeho se bojíme. Tak jsem klidnější, vylila jsem si srdíčko pěkně pátý přes devátý, terapie dobrá. Dokud jsme na lodi a je tu sprcha, půjdu si umejt hlavu a svět bude zase růžovej, budu mít plno energie, usmívat se do foťáku, porozumím všem tlačítkům na tom předrahém stroji, nebudu funět do mikrofonu a kompozice bude naprosto symetrická!

Tvoje ustrašená nemožná Busna

Komentáře pod našimi videi na Strýmu bývají výživné. No jo. Neumím mluvit. A občas si toho někdo všimne

IZRAEL

Plavba lodí se krátí, plánované zastávky na Kypru a v Alexandrii skutečně vynecháme. Hned po zastávce v Athénách a Izmiru tedy následuje přístav Ašdod. Jsme rádi, protože se nám tím čas strávený na palubě zkrátí minimálně o dva dny a trošku tím stáhneme zpožděný odjezd. K izraelským břehům připlouváme po celodenní plavbě širým mořem a kotvíme ve frontě lodí, jež také čekají na odbavení.

PŘÍSTAVNÍ KRYSY

Celý další den kotvíme na obzoru a čekáme, kdy přijdeme na řadu a budeme moct vjet na mola přístavu. Večer vše sbalíme, ať jsme ready na okamžitou akci. V noci připlují na člunech návodčí, přístavní agent a imigrační agenti (kvůli nám dvěma), ale je dost pozdě a vypadá to, že vylodění nás čeká zase až další den, tak jdeme spát. Ve tři ráno nás vytáhnou z postele a vedou k prvnímu pohovoru s imigrační agentkou. Tyhle izraelský holky jsou jako naklonovaná Lara Croft, nádherné ženy, vojenský outfit, zbraň za pasem, drsné a hlasité vystupování. Vyptávají se nás každého zvlášť kudy-kam jedeme, proč, jak dlouho se známe, jestli jsme sezdaní, na naše rodiny, kde všude jsme už cestovali, na naše kontakty v Izraeli, docela důkladná prověrka. Chtějí znát třeba i jména rodičů a prarodičů nebo profesi sourozenců. Lara vzbuzuje dojem, že pokud řeknu něco špatně, prožene mi kulku hlavou. David v záchvatu upřímnosti řekne, ačkoliv to si přece máme nechat pro sebe, že máme každý tři pasy. Automaticky se dostáváme do kolonky „podezřelý agent“ a výslech začíná znovu.

Po prvních prověrkách jdeme ještě spát, ráno vstáváme na další kolečko rozhovorů, odneseme věci do auta a vyparkujeme bus na přístavní molo. Konečně na pevné půdě! Loučíme se ještě s kuchyní, jejíž osazenstvo neumí ani slovo anglicky, my zase italsky, ale rozuměli jsme si stejně nejlíp. Kápo kuchař nám na cestu dává balíček domácích sicilských zákusků a vřelé objetí, tak jdeme z lodi jak Honza s rancem do světa. Ajéje, doba teplé pravidelné kuchyně, tříchodové večeře, svačinky, moučníky a ovoce, to všechno končí.

V následujícím sledu vyřizování a procedur mám trošku hokej. Další pohovor s imigračním v kajutě lodního dispečinku, v podstatě stejné otázky zase dokola s psaným protokolem. Na bráně 1 zaparkujeme bus, vyrážíme papírovat. Prvně do agentury ve městě. Bloudíme v rozestavěném věžáku, platíme poplatek 150 $ za bůhvíco a pak zase zpět kolem celého přístavu do customs office. Celní kápo Šmulik moc nedává, že auto je moje a ne Davida, a já zase nedávám jeho šovinismus. To ještě nevíme, že si na sebe budeme muset trochu zvyknout. Šmulik zjistí, že agentura udělala chybu, tak čekáme, až ji opraví, ale nic se neděje. Musíme tam znovu zajít či zajet, taxík je předražený, přestože usmlouváme na polovic. V agentuře chybu opraví, ale chtějí za nový papír dalších 50 $, nechápeme, jsme neoblomní a neplatíme navíc nic. Vracíme se za Šmulikem a ten hodnotí, že dnes bezpečnostní kontrolu auta už stejně nestíháme. Tady se pracuje jen do čtyř, takže je to jasný, zpět do přístavu a zůstáváme přes noc.

Kemping rozbijeme na wifi připojení u Duty Free Shopu, kde si můžeme po dlouhé době zase zasurfovat. V obchodě vybíráme výhodně pár věcí, co se nám sakramentsky hodí, ale při placení zjistíme, že když z přístavu nejedeme lodí, ale svým autem, nemůžeme tu nakupovat a všechno nám zase vezmou. Do tmy pracujeme na autě, tuníme, co jde, než vyrazíme na cizím kontinentu. Námořníci si sem chodí taky zasurfovat, tak tu máme stále do-mobilu-hledící společnost. Dohodneme 20 l čerstvé vody do kanystru. Prý na které lodi pracujeme. Na žádné, jsme turisti. Ale tady je to jen pro námořníky. Snažíme se být neviditelní, přesto večer přijíždí hlídka a zjišťuje, jak to, že jsme v přístavu. Nezískali jsme povolení pro auto, tak tu čekáme. Samozřejmě musí přijet žena, aby se něco vůbec vyřídilo (tak to asi v Izraeli chodí). Už nejsme neviditelní, tak jsme aspoň milí a ona se přimluví u svého kápa, přes jednu noc nám udělují výjimku a můžeme tu přespat, uf.

Ráno necháváme auto zase u brány 1 a jdeme ven. U výstupní kontroly se zaučuje nová vojínka, tak všechno pěkně důkladně znovu, jako by rentgen nestačil čtyřikrát včera, a proč ne ještě důkladněji, otíráme prsty o papírky, co se skenují na rezidua drog. Jsme čistí, můžeme ven. Šmulik nás v kanceláři posílá zpět, řidič odtahu nepřišel na domluvenou schůzku, ale přímo k autu v přístavu. Dáváme mu klíčky a za krásných 114 $ je bus odtažen asi 200 m do velkého rentgenu pro kamiony (rentgen aut z nevysvětlitelného důvodu není v přístavu, ale vedle něj). Řidič je machr a snaží se všechny předjet, což se mu po notném troubení a křičení něčeho hebrejsky podaří. Prý ostatním vysvětluje, že jsme přece turisti a nebudeme tady čekat. To je řeč! Dokonce před rentgenem „nějak zapomeneme“ vyskládat věci z auta, takže bus vystěhujeme až na důkladné kontrole věcí, jinak by nás to čekalo dvakrát. Nezabaví nám ani zapomenutý pepřák z dárkového kufru od kamarádů a ani jednu ze 4 lahví slivovice, které máme po všech koutech auta, dron jim neva, takže po hodině prohledávání všechno zpět a tradá odtahem do přístavu. Šmulik nám vystaví povolení k řízení auta v Izraeli, povolení k jízdě busem po Izraeli a konečně můžeme odjet!

Na bráně 1 nás zaučující se novačka nechce tahat přes celou vstupní proceduru znovu, tak zůstávám venku a David mě vyzvedne u závory. Čekám, čekám, je horko jako v pekle, ale David prý vyjede jinou bránou, bránou pro kamiony. Tak spěchám tam a čekám dál, kolem vír kamionů, prachu, vedra a smradu. Čekám a najednou přijíždí David, ale ne v busu, ale přístavním autem s ochrankou, vyzvednou mě a zpět do přístavu. Při výjezdu na poslední bráně zjistili, že jsme neprošli ještě přístavním odbavením, na které nás jaksi zapomněli upozornit. Takže další obíhačka kanceláří, blíží se čtvrtá a hrozí, že to dnes zase nestihneme. Na pokladně nepřijmou naše platební karty, takže musíme do města vybrat (Davida už na bráně nikdo nekontroluje, asi už se nás taky chtějí zbavit. Takže pokud projdete branou více než osmkrát, už můžete prakticky propašovat do Izraele cokoliv.) Pomáhají nám dva šikovní security agenti. Dumáme, kolik nás budou stát, protože při onom nečekaném odbavení nám z kapsy uteče dalších 350 $ a ani nechci počítat, kolik nám zbylo. Do papírů v hebrejštině získáváme další modré razítko a světe, div se, odjíždíme z přístavu. K našemu překvapení od nás dokonce agenti nechtějí ani šekel, a to nám pomohli nejvíc!

Už nemáme v těle kapku vody, zrnko soli, všechno se vypotilo a vypařilo, máme dost, ale jsme v Izraeli! Jedeme rychle pryč od všech bran a rentgenů, z dosahu přístavu. Skoro nelze uvěřit, že to máme za sebou, a pořád hrozí, že někdo přijede a zase nás odchytí na nějakej další nesmyslnej hebrejskej taneček, při kterým nás už úplně oškube. Nakupujeme jídlo a pití, a protože Ašdod je město, kde je v podstatě jen přístav a pláž, občerstvujeme se koupelí v moři a piknikem na pláži, kde i přespíme. Celkem nás opuštění ašdodského přístavu stálo přes čtrnáct a půl tisíce korun, dva dny času a nějakej ten nerv. Ale prý jsme na tom ještě dobře, dva dny je prý průměrnej výkon. Měli tam už Evropany, kteří si museli v mezičase jet zařídit pojištění do Tel Avivu a protáhlo se jim to snad na čtyři dny.

RAMADÁN V JERUZALÉMĚ

Jedeme do Jeruzaléma, pod koly nám ujíždí kopcovitá krajina plná polí, občas řídký les, je to podobné jako u nás, ale vyprahlé a zaprášené. Izrael je srandovně malinký, je to jen hodina cesty. Přijíždíme do města, v ulicích se to hemží vyšňořenými Židy, jsou vystrojení jako na hody, obleky, jarmulky, plnovousy, i malí kluci mají dlouhatánské pejzy, ženy chodí oblečené celkem normálně s dlouhou sukní.

Zabukovali jsme co nejlevnější hostel hned u brány do historického středu. Blížíme se k centru a množí se vojenské hlídky, boční ulice jsou zavřené, jako by se Jeruzalém ve sváteční den zastavil. Divíme se, protože je přece pátek a židovský sváteční den má být sobota… Před centrem nás otočí, ať jedeme zpátky na parkoviště. Dál s autem nesmíme, protože je ramadánový pátek a Palestinci mají výjimečné povolení ke vstupu do starého Jeruzaléma. A opravdu, s autem bychom v tom procesí neměli ani šanci projet. K muslimské bráně hradeb přijíždí autobus za autobusem a dovnitř se jako jeden nekončící průvod hrne dav věřících, aby se pomodlili na třetím nejsvatějším místě islámského světa, v mešitě Al-Aqsa. My parkujeme asi o dva kilometry dál na kopci, rozděláváme skládací kola a k hotelu dojedeme jen s pár věcmi. Ubytujeme se, David zasedá k počítači a já s foťákem vyrážím do davu. Čas hlavních modliteb už minul, takže palestinský průvod se otočil a všichni se teď pro změnu tlačí ven. Ptám se vojenských hlídek, jestli je pro mě bezpečné jít do centra a ještě k tomu „v protisměru“. Říkají, že bez problémů.

Hned v bráně o té bezpečnosti začnu pochybovat, je tu takový nával, že se posouváme tělo na tělo, všichni jsou mokří, až z nich kape, což vůbec nechápu, že by se tak moc potili? Občas se spustí křik a někoho, kdo omdlel, vynášejí uzounkou uličkou v natlačené lidské hmotě. Průchod branou je útlý a nevede rovně, takže se naše těla musí v nejužším místě ještě víc smrsknout a vybrat dvě zatáčky. Po deseti minutách šoupání nohama o centimetry jsem z brány venku a ocitám se v uličkách Jeruzaléma. Okamžitě mě svrchu zkropí proud vody, to asi abychom se tady všichni dohromady neupekli, dva kluci stříkají hadicí vodu. Přede mnou se zjeví chlápek, mrkne na mě, což chápu jako – pojď za mnou, já tě davem provedu. A opravdu. Začne volat arabské zaklínadlo a okraj davu, co jde proti nám, tvoří uličku tak akorát na další krůček. Vlevo lidi, co se už pomodlili, ven z brány na autobus a pryč z Jeruzaléma, vpravo stánky, občerstvení, cukrovinky, nápoje, oblečení, magnetky, cetky. I bych si koupila něco na osvěžení, ale bojím se, že bych se už nedotlačila k tomu chlápkovi, který celkem mistrně bagruje davem kupředu.

Tak šoupeme vpřed, snažím se to točit, ale bojím se, že mi ze střechy zavlaží s hlavou i foťák. Uličky se dvojí a klikatí, já si uvědomuji, že vlastně ani nevím, kam mě ten chlápek vede, kam jdu a zda mě dnes vůbec v tomhle blázinci někam pustí. Asi po kilometru sunutí se proud lidí uvolňuje a můžu konečně s chlapíkem probrat, kde to jsme. Všude kolem je pořád tržnice, ulička Via Dolorosa vede z kopce do kopce, boční ulice jsou strmější s kamennými schůdky a rampami. Evropana jsem tu snad nezahlédla. Jen samí muslimové a vojáci. Hned, jak se trošku zorientuji, moc poděkuji chlapíkovi, co mi začíná nabízet, kde všude mě provede, a je to otrava, protože já dnes přišla jen nasát atmosféru a porozhlédnout se. Tak mu moc děkuju za protažení davem a opouštím ho. Dojdu k výstupu na Chrámovou horu, tam ale jako nemuslim nesmím, stejně tak mě otočí ještě na několika místech, tak jdu jen tak courat nádherným kamenným labyrintem, podívám se do židovské, arménské a křesťanské části, tady je to úplně liduprázdné. Asi se všichni lekli a nechali se vytlačit davem zase ven z města. Jen občas se zase zjeví ten chlápek nebo jiný gajd a říkají, co všechno musím vidět a oni že mi to umožní. Ani omylem. V bazilice Božího hrobu jsem prakticky sama, proti průchodu muslimskou částí je to tu jako v jiném světě. Po třech hodinách se vracím za Davidem na hostel. Dav už se rozptýlil a cesta zpět už je spíš prodírání se odpadky než lidmi.

Ve starém centru už se život uklidnil, zato za hradbami se teď dějí věci. Situaci řídí a střeží ozbrojení vojáci na každém rohu, přesto je celý den ve vzduchu neklid a napětí, dusno jako bývá před bouřkou. Vjezd do města autem už je povolen, vojáci řídí dopravu, aby nezkolaboval promyšlený kyvadlový způsob vyexpedování Palestinců autobusy. Štrúdl tlusťochů se zahalenými manželkami se šine na další a další odjíždějící vozy, nakupují, stepují nacpanou tržnicí mezi všemi dobrotami, které budou moct pojíst až po západu slunce. Pomodlení muslimové jsou jako v nějaké euforii. Ačkoliv jsou abstinenti a mají ramadán, chovají se jak ožralí. Možná z celodenního hladu a žízně, možná ze slavnostní modlitby či ze vzteku na Izraelce, kteří je sem milostivě pustili jen v tento svatý den, snad ze všeho dohromady. My už můžeme přijet blíž, tak jedeme pro bus a parkujeme na hlídaném parkovišti kousek od hostelu. Máme ještě pár šekelů a velký hlad, tak chceme koupit chleba. Zapomněli jsme v autě pár věcí, a tak se David vrací zpět k autu a já mířím na tržnici k bráně pro chleba. Minu ovocný a zeleninový trh, náš hostel, už mířím za roh a těším se na výborný chleba a placky. V tu chvíli napětí ve městě dosahuje vrcholu.

Hned za rohem, z místa, kam mířím, slyším ohňostroj. Jakmile rány skončí, všichni kolem mě se na zeleninovém trhu rozběhnou k bráně a místu dění. V davu to hučí, za rohem na trhu s pečivem je slyšet křik. Jdu také tím směrem, ale vidím všechny vojáky rozkročené, samopaly v pozoru s prstem na spoušti, míří přímo do shluku lidí, a najednou je mi to jasné. To nebyl ohňostroj, někdo střílel. Vnitřní zmatek. Ptám se lidí kolem sebe, kteří vypadají docela klidně, jestli někdo nerozumí anglicky. Chci se zeptat, co se děje. Nerozumějí, krčí rameny, nevědí. Pán na mě mávne rukou, že to nic a nabízí mi rajče. Jak můžou být takhle v klidu? Teď tam někdo střílel a na půlku ulice mají namířeno samopaly! Nechápu a nevím, co mám dělat, s rajčetem v ruce jdu k hostelu a střelba se spouští znovu. Panika! Ani se neohlížím, pouštím rajče a běžím pryč, rychle pryč! Nevím, kdo a kam střílí, někdo z davu nebo vojáci, ale vystřelí aspoň dvacet ran. Teď už všichni, Židé i Palestinci, běží zpátky na zeleninový trh. Všude strach a chaos, všichni se schovávají v trhových krámech, schovám se do nejbližšího obchůdku. Kolem mě samí chlapi. Nechci tu být, venku se střílí. Kde je David? Srdce mi buší až v krku. Co tady sakra dělám? Stojím uprostřed krámu, tlačíme se v takové úzké nudli obklopení ovocem a zeleninou a koukáme do ulice, co se děje. Páry vypoulených očí ani nedutají. Jakmile se to venku uklidní, už nikdo nepobíhá, seberu se odtud a běžím z města ven, směrem k parkovišti. V dálce už slyším houkačky, přijíždějí policajti, helikoptéra, vojáci, sanitky, majáčky letí do města a všichni ostatní pryč, rozprchnou se do vchodů, domů, bočních uliček. Už běžím sama, až na křižovatce u parkoviště potkám Davida, brečím, naznačuju, co se stalo, a jdeme se schovat domů, do busu.

Hlídači na parkovišti už si na facebooku pouští videa ze střelby a dohadují se, kdo byl zabit. Zabili dva lidi, říkají. Ptáme se, kdo koho zabil, bez odpovědi. V autě Davidovi líčím, co jsem viděla, zas z toho brečím, a podávám mu dvanáct šekelů na chleba, které ještě pořád třímám v dlani. Vlastně jsem dohromady neviděla nic, ale stačil pohled na vojáky v pozoru, slyšet, co se děje, vidět ten zmatek, a opakované střílení… Po silnici kolem parkoviště ještě pořád jezdí do centra posily. Sedíme v autě a nevíme, co budeme dělat. Hned se sbalit a jet? Máme v hotelu počítače a foťáky, to nejde. Musíme se vrátit. Máme hlad, ale teď už nic nekoupíme, všechny stánky musely zavřít. Hledáme, co máme k snědku v autě, a najdeme jen instantní polévku a smradlavý pytel plný červů, myslím, že to byly banány z Česka, co jsem v Itálii nemohla najít.

Jdeme k hotelu, do tmy všude blikají majáčky, čumilové strkají nosy do ulice k bráně, už tam jsou i novináři. Jdu uvařit instantní polévku bez červů, chceme ještě zpět do auta pro nějakou zapomenutou nabíječku, ale policie už zavřela ulici a se samopaly namířenými na nás nám milostivě povoluje zůstat v hotelu, ale nikoliv zajít si k autu. S Davidem se dohodneme, že zítra hodíme jen rychlý exkurz do centra, pokud to půjde (protože on vlastně Jeruzalém ještě vůbec neviděl), a padáme pryč.

Celou noc se převaluji, za každým bouchnutím slyším výstřel, za každým hlasem na chodbě vojáky, co jdou vyklidit hotel. Ale Jeruzalém se vyspí do růžova a je tu další krásný den, který může eventuálně zkazit nějaká nová událost, ale to je tady přece na denním pořádku. Později se dozvídáme, co se skutečně stalo, útočili dva mladí Palestinci s noži a jeden starší se samopalem, ale zasekla se mu zbraň. Pobodali jednu policistku (ještě ten den zemřela), a pak byli „neutralizováni“, jak píší v místním tisku. Takže všechen ten zmatek způsobili hosté výjimečně pozvaní do města, všechnu střelbu obstarala policie. Muslimové ty tři zřejmě oslavují jako hrdiny a do Jeruzaléma se Palestinci zase nějakou chvíli nepodívají.

Ráno vstáváme, ještě něco klikáme, pokecáme s Čechy, kteří bydlí ve stejném hostelu (jasně, nejlevnější ubytko na bukingu je zárukou toho, že narazíte na Čechy) a už balíme z hostelu do auta. Na pár hodin jdeme brouzdat centrem. Sobotní procházka starým Jeruzalémem i s Davidem je úplně jiná písnička než včerejší smršť. Muslimská čtvrť už není tak ucpaná a naspídovaná. Spousta krámků a židovských ulic je na šábes zavřená, když jdu vedle Davida, žádní naháněči mě neoslovují. Jedině v křesťanské čtvrti jsou prostranství a uličky před hlavními památkami vyloženě nacpané. Ale takovým tím euro-způsobem. Deštníky průvodců, odborný výklad, posedávání ve stínu, fronty na to nej, nikdo nikoho nekropí hadicí ze střechy, nehlídá s nabitým samopalem, prostě jen sobotní čilý turistický ruch. Po labyrintu kouzelných pasáží, nezbytné Zdi nářků a Chrámu Božího hrobu jdeme s Davidem k autu a k mojí velké úlevě pryč z Jeruzaléma.

IZRAEL KŘÍŽEM KRÁŽEM

Ašdod, Jeruzalém, Tel Aviv, Yehud, venkov, Judská poušť, Mrtvé moře, kibuc Get, Eilat… Naše cesta začíná zamotaným uzlem cest tam a zase zpět. Objíždíme známá místa, přespáváme na pláži, hledáme šikovné mechaniky, přijímáme pozvání do různých koutů země. Nemáme plán, a tak to tu křižujeme z kraje do kraje. K našemu štěstí je Izrael malinkatý, k naší smůle je hrozně drahý, takže každý další den, co prodléváme zde před přejezdem do Egypta, utrácíme nesmyslné částky za naftu a jídlo.

V Izraeli je dost aktivní komunita VW klub. Vyznávají hlavně vzduchem chlazené stroje a brouky. Nás přijali jen proto, že nejsme jen tak ledajaký bus, ale čtyřkolka. Mají srazy každý pátek ve třech izraelských městech a členy všude, kam se podíváte. Jeden z nich pracuje v přístavu, takže o nás vědí, jen co vjedeme na břeh. Fungují jako nějaká tajná služba. Nestihli nás kontaktovat hned, ale během jednoho dvou dní už máme na jejich internetové skupině několik fotek, kudy projíždíme (od různých členů, kteří nás náhodou potkali), a pozvání na páteční sraz (ten nestíháme, neb už musíme dál na jih).

Kupujeme pro bus do těch veder nemrznoucí chladicí kapalinu (mně to přijde jako oxymóron, ale David říká, že to je důležité). Máme tři kanystry, teď už stačí najít nějakou garáž, kde půjde auto přizvednout a kapalinu vyměnit. Z Jeruzaléma tedy jedeme do dílny předsedy VW klubu v Yehudu, kousek od Tel Avivu. Chceme zase přespat na pláži jako v Ašdodu a jedeme na pobřeží. Tady ale není pěkná pláž za městem, jako jsme si představovali. Je to pobřeží tepající obchodem, nočním životem a parkoviště, kam jezdí chlapi se štětkami. Tak to nevyšlo.

Ben

Bus už cucá novou šťávu do motoru. Chvíli doufáme, že nám to mechanik Ben udělá za kamarádskou cenu, protože je to VW nadšenec a je vidět, že ho to dost baví. Ale nakonec mu platíme plnou pálku, čímž vyčerpáme náš rozpočet na Izrael a Egypt. Využíváme alespoň nabídku na zaparkování v jeho zahradě. Večer jdeme s Benem a jeho bró vyvenčit čtyři psy do polí za Tel Avivem. Povídají nám o Izraeli, náboženství, Palestině, o ekonomii země, nepracujících beduínech a ortodoxních Židech (říkají jim „penguins“, asi podle oblečení a chůze, je to docela výstižné). Ben je vystudovaný praktický inženýr, zakladatel izraelského VW klubu, majitel autodílny Dr. Bug, otec dvou kluků, kterým vlastnoručně vyrobil malý elektro VW T2, plně pojízdný i s návěsem.

Yalon

Ještě ten den se nám porouchá měnič napětí, takže naše pojízdná střižna je v háji a musíme každý den někde hledat zástrčky pokud možno evropského typu, abychom nabili foťáky, notebooky a mohli pracovat. Ben nám doporučuje kamaráda elektroinženýra, tak k němu míříme hned další den. Jmenuje se Yalon a přijde na to, že problém není v měniči, ale v naší kempingové baterce, která je asi vybitá. Nabít autobaterku trvá celé odpoledne, takže nám mezitím stihne nabídnout sprchu, oběd u rodičů (Židé z Argentiny) a pohodlí svého bytu v jedenáctém patře s výhledem na centrální Izrael. Yalon je superinteligentní otec samoživitel, co prý byl na vojnu moc hubený, ale aby ho přijali, tvrdil, že váží víc. Tak si sám zvolil a strávil tříletou službu u námořnictva. Jezdí rozkošným mintově zeleným VW broukem po dědečkovi.

MRTVÉ, SLANÉ, HOŘKÉ

Úplně nabití vyrážíme k Mrtvému moři a od dalšího VW nadšence si necháme doporučit výlet ke klášteru v Judské poušti. Když vyjedeme z Jeruzaléma na Západní břeh, krajina se rázem změní. Zavlažované izraelské záhony a hustě obydlená zem končí před plotem a za ním začíná jen prach, písek, duny a hory. Občas kolem silnice postává Palestinec nebo beduín, nevidíme snad jediné sídlo, jen pár plechových bud jako ve slumu (asi pastoušky – nebo tam vážně bydlí?). Všichni nás varují před velkým horkem, ať dostatečně pijeme. Na každé zastávce nám nabízejí vodu, v poušti osly na svezení, a pokud nechceme osla na cestu dolů ke klášteru, tak alespoň nahoru? Na osly nám nezbylo, vody máme dostatek, ale horko je tu opravdu neuvěřitelné. Když vidím u silnice osly, říkám si, jestli to zvládneme. Pořádně nevíme, kde klášter je, ani jak je daleko. Vidíme jen cestu, která za kamennou branou prudce klesá do rokle. K vratům kláštera vsazeného do skalního útesu je to však co by kamenem dohodil, stěží jeden kilometr. Dorazíme v plné polední palbě slunce, ale už je zavřeno. Asi se šli raději schovat do stínu (mají mít do jedné, ale ani nás to nemrzí, stojí to za to i z exteriéru). Musím říct, že ačkoliv je to jen těch tisíc metrů, cestou nahoru splavená potem pomyslím na oslíka uvázaného nahoře u svodidel, který by to možná vyklopýtal mnohem svižněji.

Holou pustinou bez jediného stromu, svým způsobem krásnou měsíční scenérií, přejíždíme z jeruzalémských výšin (760 m nad mořem) do nejhlubšího odhaleného místa na zemi, pobřeží Mrtvého moře (430 m pod mořem). Zde se setkávají hranice Izraele, Palestiny a Jordánska a je to tu samý ostnatý drát. Jakákoliv civilizace nebo přístup k moři je za střeženou ohradou jako izraelská enkláva na palestinském území. Když přijedeme k modrozelenému oku v hornaté poušti, ani se nedostaneme na břeh, protože vstupy do resortů jsou placené a my šetříme už jen na životu důležité komodity (voda, nafta). Jedeme tedy dál na jih po pobřeží jezera a kocháme se tou novou zářivou barvou nehybné hladiny v moři šedých hřebenů. Dojedeme až do hotelové osady Ein Bokek, kde můžeme zcela zdarma zaparkovat.

Teploměr na plavčíkově boudě ukazuje +42 °C. Co nejrychleji, přesto dost mátožně, navlékáme plavky a ostrým tvrdým pískem plným soli vstupujeme do horoucí olejové vody ded sí. Jezero je obrovské, v dáli v plazmatu vzduchu nad vodou je vidět obrys vysokánských hornatých břehů Jordánska. Na izraelské straně se tyčí k nebi kubické, pyramidální i kulaté hotely. Kolem mě plovou bez jediného pohybu na svých špecích rekreanti z USA a Ruska. Když někdo nasbírá energii na pohyb a snaží se otočit na břicho, dostane amplionem výtku od plavčíka, ať se otočí na záda, a hrozí možným utopením. Obsah soli ve vodě je 35 %, chuť nic moc, a pokud máte rádi svoje oči, radím nenamočit si obličej. Celkově je to extrémní a dost hrozný zážitek. Z ozdravných důvodů (protože to přece hrozně léčí) vlezu do vody ještě večer a ráno, ale chladivé vlny Jadranu mi zůstanou milejší.

Ještě večer, světe, div se, opět vybíjíme kempingovou baterku, tak jsme zase bez šťávy a budeme muset řešit, že to máme špatně vymyšlené. Zkrátka málo najezdíme a moc naklikáme. Nevím, jestli je to zřejmé, ale zatím se nám v Izraeli něco podělá každý den. Když ráno u kávy koukáme ven, jak prší (spadlo pár kapek, prý se to stává jen jednou za sto let), připojí se k nám Eli. Elimu se moc líbí bus, je doslova nadšen. Slovo dá slovo a zve nás odpoledne k sobě domů do kibucu. Zajedeme si sice delší štreku na sever a zpět, ale David chce do kibucu, já nemám nic proti, tak jsme domluvení. Po deštíku vyrážíme a po cestě zastavujeme u rokle, kterou teče potok Ein Gedi. Po výstupu údolím vádí k prameni se koupeme v přírodní tůňce hodně minerální, ale úžasně osvěžující sladké vody. Po ded sí úplně božská lázeň.

Eli

Eli nás vítá v kibucu Get (asi 30 km od Pásma Gazy). Get, kibuc, izolovaná vesnice, komunita Židů, zemědělské družstvo, už dávno upustil od marxistických principů, dnes je hnán čirým kapitalistickým obchodem se 100% pomerančovým džusem. Vstoupit do kibucu dnes stojí majlant, v Izraeli tyhle vesničky patří k nejbezpečnějším a nejzelenějším místům ideálním pro rodinný život. Je to tu jako v oáze, domky v zahradách, stín vzrostlých stromů, živé ploty, obecní bazén, všichni se znají, pohoda. Eli je polsko-ruský Žid, do kibucu přišel před 23 lety s dvěma sty babkami v kapse, od té doby v Rusku nebyl. Manželka Ruska, dcera a syn už maturují a jdou na vojnu. Každý den uběhne deset kilometrů, rád pije pivo, nejradši české, do Čech jezdí pravidelně, při večeři pouští české blues. Je přátelský, energický, vypadá mladě, perfektní oxford ingliš se omlouvá za svoji angličtinu, a když si busem objede kolečko okolo kibucu, málem pláče štěstím.

Už zase máme na účtu peníze a frčíme na jih! Brzy ráno jsme od Eliho vyfasovali bedýnku meruněk a vaječný sendvič na cestu, rozloučili se a teď počítáme kilometry. Čím jižněji, tím větší horko, poušť bez vegetace, jen občas sad datlových palem, kolem silnice kozy, velbloudi a velblouďata. Do Eilatu přijíždíme v poledne a ještě si obstaráváme do zásoby dolary, protože ty nebudou ani v Egyptě, ani v Súdánu. Bohužel dolary nejdou z českého účtu vybrat přímo, takže vybíráme šekely a vše proměňujeme na dolary. V Egyptě je budeme měnit na libry a mám pocit, že už tím ztratí hodnotu tak o polovinu. Píšeme domů a našim třem patronům, Benovi, Yelonovi a Elimu, loučíme se s Izraelem a jsme zvědaví, co nás čeká v nové zemi.

Z Izraele do Egypta

V jižní špičce Izraele za městečkem Eilat ještě před vstupem na hraniční přechod řešíme, co uděláme s dronem. Já jsem pro „vestavět“ ho do nábytku, schovat ho k topení, kam se možná nikdo nepodívá, David ho chce rozebrat na části a poschovávat po autě, aby celníci nepoznali, co je to zač. Vyhrává David, součásti dronu schováme všude možně. Víme, že na Sinaj nepouští nikoho ve čtyřkolce, ani s dronem, tak jsme napjatí, jak to dopadne.

Odjezd z Izraele jde hladce, vjezd s kontrolou dokladů, kontrola pasů, zaplacení výjezdového poplatku, celní kontrola a pokračujeme. Ještě před výjezdem za námi běží Izraelec a varuje nás, že Egypťané nemusejí přijmout auto, jako je naše, a ať nečekáme, že nám pak při návratu dají zpět peníze – aneb co čekat od židovského celníka na rozloučenou.

V Egyptě kontrola dokladů, pár hovorů vysílačkou a jdeme na kontrolu věcí. Máme vyskládat vše na x-ray pás, tak začneme stěhovat do rentgenu. Ani se nenadějeme a Egypťan už má v ruce ovladač od dronu. Hned se ptá, co to je a co to ovládá. Prostě jde na jisto. Ukazujeme dron, že točíme a fotíme a potřebujeme ho k práci. Dají si dron pěkně bokem na hromádku, kde už se kupí i ostatní věci, co se jim nezdají. Plynový vařič, počítače, power-banky, foťáky, co máme na discích za data? (zatím nic) Co schováváme ve spacácích? (nic) A v krabičce sušeného ovoce? (taky nic) Šaškárna trvá asi dvě hodiny. Jeden z celníků obdivuje Davidovu techniku a hned se ptá, kolik co stojí a jestli něco neprodáme. U rentgenu už jsou přizvaní všichni papalášové z celnice a prohlížejí si naše „letadlo“. Chtějí ho vyzkoušet, tak hledáme vrtulky, které jsme schovali tak dobře, že je sami nemůžeme najít. V autě už zůstala jen prázdná skříň, postel a sedačky, do prostoru pro topení se nikdo nepodíval.

Z inkriminované hromady věcí nebezpečných pro Egypt nám postupně vracejí všechno, až jim tam zůstane náš dron. Mezitím nastěhujeme zpět celé auto, kecáme s celníky, jsou to docela v pohodě týpci. Někteří umějí anglicky dobře, někteří vůbec. Jsme jim asi sympatičtí, jen ten dron, ale prý ještě uvidí, co půjde dělat. Nakonec nejde udělat nic, můžeme jim ho buď nechat, nebo se vrátit do Izraele. Nic jim tam nenecháváme a jedeme zpět přes hranici. David se ještě pokusí dohodnout, jestli nás za nějakých podmínek přeci jen nepustí, domlouvá se s technonadšencem, že za jakousi USB roztrojku nebudou zítra dělat vlny.

Na izraelské straně nás asi čekali, tak nás vítají, a bohužel je před námi ta nejdůkladnější prohlídka, co jsme zatím zažili, protože co když si u nás Egypťané něco schovali? Ne, že bych to nečekala, ale koukám asi dost vyjeveně, tak se mě celník ptá, jestli takové kontroly u nás nejsou. Vyvalím na něj oči a směju se. Ani náhodou! A jak vás teda kontrolují? Říkám mu o šengenu a o hranicích, kterých si ani nevšimne, a když přece přijde kontrola, zeptá se, co vezeme, a věří nám. A to se zase směje on, že to ani náhodou.

Do Eilatu vjíždíme až za tmy. Přesvědčuji Davida, ať dron dáme do skrýše u topení a řekneme, že jsme ho poslali poštou napřed. David je hrozně nervózní, že prý z toho neusne, a ve chvíli, kdy si jde zakouřit, usíná s nezapáleným cigárem v puse. Ráno je David pořád jak na jehlách, tak zase kucháme dron z topení, jedeme do centra a posíláme ho poštou na ambasádu do Addis Abeby. Znamená to, že teď můžeme být v klidu, žádný dron nemáme a můžeme zpět na hranici. Ale celý Egypt a Súdán nenatočíme jediný záběr ze vzduchu. Jsem zklamaná. Tak jedeme, znovu izraelská strana, nou rifands, přejí nám, ať to tentokrát vyjde, a šup na egyptskou stranu.

Kontrola věcí je rychlá, skoro nic nemusíme vyskládat. Oni zkrátka počítají s tím, že dron máme. Máváme před nimi dokladem z pošty, ale je úplně zbytečné je přesvědčovat, že jsme ho někam posílali. Do skříně, na kterou se ani nemrknou, jsme mohli klidně nacpat dron a pár pytlů kokainu. Za USB a dvacet dolarů, o něž si řeknou, nás pouští na dopravní oddělení a je hotovo. Žádný velký rentgen nemají, takže ty nervy a posílání poštou, všechno úplně k ničemu. Docela to ve mně vře, protože mě fakt štve, že nám nevěří. Přitom jim celou dobu říkáme pravdu (i když já chtěla lhát a bylo by to, dávno jsme mohli být v Egyptě i s dronem) a ještě jim budeme platit „za nic“! Vyřizujeme egyptský řidičák a celní poplatky, je poledne a všichni se odebírají do mešity. My máme za úkol sehnat si egyptskou měnu a kopii všech dokumentů. Směnárna je v hale kontroly pasů, to je v pohodě. Kvůli kopiím ale běháme hodinu po všech čertech a nikdo, ani ti, kteří sedí hned vedle kopírky, nevědí, kde můžeme kopírovat. Nevíme, jestli jsme větší dementi my nebo všichni tady nebo je to nějaká epidemie… Nakonec nám pomůže náš podplacený celník a jeho kamarád nám papíry okopíruje dokonce zdarma. Za přinesené kopie sklidíme uznalé pokývnutí, vypadá to, jako by tu hráli hru „koho déle zdržíme“.

Už stačí vyřídit jen pojištění auta a egyptské značky. Musíme tak projít skoro každou kanceláří budovy Traffic and Customs, která je pravou branou světa, do něhož vstupujeme. Dům stojí v nezakryté stavební jámě, omlácená omítka, uvnitř vše oprýskané, zaprášené, v kancelářích mají kromě holých špinavých stěn pokrytých pavučinami jen omlácený stůl, židli a velkou klimatizaci. V každé místnosti koukám, ve kterém koutě se schovávají švábi a krysy, ti ale vylézají asi až v noci.

Na dopravním oddělení kontrolují číslo šasí, takže celník leze pod auto a v zápalu obkreslování kódu pod vazelínou si nějak nevšimne čtyřkolkového kardanu. Pořád čekám, kdy teda přijde kontrola auta. Kdy si všimnou, že máme náhon na všechny čtyři? Ale nic takového se nestane. Událost s dronem asi Egypťany tak uspokojila, že auto dál nepitvají. Po pár egyptských hádkách (možná to byly jen rozhovory, ale křičeli na sebe pořádně) platíme a fasujeme značky. David je přišroubuje s pomocníkem, který na něj za dolar jen čumí, a my skutečně jedeme na Sinaj. Tak možná to posílání dronu poštou nebyla taková blbost, máme dobrou karmu. Hraniční tango s bandou slepých-hluchých-němých skončilo a auto je v Egyptě! Vlastně nevím, jestli slavit, že už teda jsme v Africe, jestli tenhle poloostrov nepatří ještě k Asii, každopádně je možné ho projet z bezpečnostních důvodů jen po pobřeží Rudého moře.

Vjíždíme do města Taba hned na hranicích. Kolem silnice jsou zákopy a betonové bunkry, na každých pár metrech míří z nějakého otvoru kalašnikov. Pohledům na zbraně, jež znám jen z filmů, jsem ještě nepřivykla. Obzvlášť po událostech v Jeruzalémě se mi pokaždé sevře žaludek. Mezi zábranami na silnici jedeme slalom rychlostí chůze, každou chvíli nám koukají do pasů a posílají nás dál. Máme úplně prázdnou nádrž, protože v Izraeli jsme tankovali za 45 Kč/l, kdežto v Egyptě stojí nafta 3,5 Kč/l. Koukáme kolem cesty, ale kromě zákopů, hor a moře vidíme jen ozbrojené vojáky. Od další kontroly zjišťujeme, že nejbližší benzínka je 25 km daleko, takže je před námi test, kolik nafty zbývá v nádrži, když už je ukazatel pod rezervou. V záloze máme pár deci asi třicet let staré nafty v kanystru po dědovi.

Jakmile jsme dál od hranice a přestanou na nás mířit samopaly, můžeme si víc prohlédnout okolí. Opuštěné resorty, nedostavěné budovy, uschlé palmy, všechny domy vybydlené, hromada zkrachovalých hotelů. Staveb a sídel je tu jen pár a působí opuštěně. Kdoví, možná jsou všichni místní na poslední horký ramadánový den jen schovaní ve stínu. Po turistickém ruchu je tu každopádně veta. Na benzínku dojedeme asi na výpary, ale dojedeme. Tankujeme plnou nádrž a za těch sedmdesát litrů opravdu platíme směšné dvě stovky.

Silnice je jen jedna, jakákoliv odbočka na západ je zahrazena. Na území, kde operuje Daesh, přirozeně nikoho nepustí. Kontroly pomalu polevují a cesta se od moře stáčí do hor. Hned od pobřeží se břehy zvedají do majestátních výšin, hory jsou nehostinné, šedivé, posypané kamením a sutí, občas hora přejde rovnou do písečné duny. Žádná rostlina, žádný živočich, jen step, poušť a skály, občas rozeklané údolím vádí, teď vyprahlým bez jediné kapky vody. Sedlem nebo údolím se občas protáhne prašná cesta do zlověstného vnitrozemí. V půli cesty za městem Muweiba míjíme uzavřenou odbočku do kláštera sv. Kateřiny, kde jsme původně měli v plánu vylézt za rozbřesku na nejvyšší horu Egypta, podívat se na kapli hořícího keře a trošku si zkrátit cestu na západ. Ve Svaté poušti však sídlí drak.

Do letoviska Sharm el Sheikh na samé špičce Sinaje dorazíme až se setměním, parkujeme u centra a vyrážíme na nákup. Pořídíme si SIMku s internetem a taky se konečně najíme, za úžasnou večeři v restauraci v centru dáváme stejný obnos jako za tři lahve piva (jídlo levné, pivo drahé, ale David holt taky musí natankovat). Sharm je nakašírované šlehačkové město egyptských a ruských turistů. Ulice plné barů a cetek, pozlacení už jaksi prýská, ale je tu narváno. Pláž ve městě dělí ploty mezi jednotlivými hotely, ani jedna část není veřejná a přístupná. Jsem z toho docela znechucená. S plným břichem naše rozčarování dlouho nevydrží, a tak si pivo nakonec neotevřeme na pláži, ale na parkovišti u busu…

Dalších pár dní se tu zdržíme. Potřebujeme nabít, zazálohovat data a pohnout s prací. Bydlíme dvě noci v hotelu s bazény a číšníky. Policajt u vstupu se nás ptá, jestli jsme to my, co máme to letadlo. Jo, jsme, ale žádné letadlo nemáme. Dron jsme poslali poštou, opakujeme, a štve nás, že si kde kdo na Sinaji šeptá, že u sebe máme dron. Moc toho nakonec neuděláme, protože nám při tom prohledávání auta na hranici asi někdo praštil s disky, a když se je snažíme rozchodit, chytneme počítačový virus. Fakt štígro. Všude nabízejí potápění v Rudém moři na korálových útesech, to musí být nádhera, jdu omrknout pláže. K mému překvapení jsou i pláže za městem rozdělené mezi rezorty a jediná pláž pro veřejnost je za vstupné. Jenže já si z hotelu nevzala peníze. Je to absurdní, asi jako by vybírali vstupné u nás v lese… V přístavu se dozvíme, že do Hurghady jezdí trajekty, ale linky pro auta zrušili, takže budeme muset projet Egyptem trasu přes Káhiru, a pak spěchat podél Nilu na jih, protože jinak už nám pomalu vyprší víza do Súdánu.

O NIČEM

Na Sinajském poloostrově chceme přejet na západní břeh směrem k Suezu kolem kláštera sv. Kateřiny a nejvyšší egyptské hory Sinaj. Těším se na egyptský pík a východ slunce ve výškách, ale vůbec nejvíc se sem těší David. Ten básní o Mojžíšovi, který provedl židovský lid suchou nohou přes Rudé moře a pak při hledání vlastní země zakempovali na tomto mocném místě. Mojžíš tu poprvé přečetl boží desatero, a jak říká David, to je přece základ. Vnitrozemí je ale bohužel kvůli teroristům uzavřené, takže se musíme plánu vzdát, vydat se podél pobřeží a hory se svatou pouští úplně vynechat. A tak jsem pro Davida a ostatní sinajské návštěvníky ateisty, kteří z bezpečnostních důvodů také minou tuhle perlu Sinaje, napsala tohle speciální cestovatelské desatero.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Busny: Tam.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.