Obsah

Informace pro uživatele

NOMEN OMEN

HUSA VE VLASTNÍ ŠŤÁVĚ aneb EXTERIÉR ELEGANTNÍ, VELMI VHODNÁ K VÝSTAVÁM

AUTOŠKOLA, ZÁKLAD ŽIVOTA

KRÁTKÉ POZASTAVENÍ NAD POZITIVY KASTRACE

NEVÍŠ, KDE MÁM SLIPY?

JÁ JSEM VÝBORNÁ ŘIDIČKA

KDE JE TA ROŠTĚNKA? JÁ CHCI TU ROŠTĚNKU!

KUDY JSI, PROKRISTAPÁNA, JELA?

VŠI A STRAŠLIVÉ ODHALENÍ ŽÁKYNĚ HORÁČKOVÉ

BRADE PITTE… FUJ! NECH TU ČUBKU!

ÁÁÁU… PUST MI TU RUKU, AUTO PITOMÝ!

ANO, MY JSME MIMOŘÁDNÁ RODINA

TO NENÍ NÁKLAĎÁK, TO JE DODÁVKA

NEBOJTE, DÁMY, JÁ NA TO PŘIJDU

KDE MÁME MEJDLO?

CHYŤTE JÍ! PODVODNICE!

JSI PŘIPRAVENÁ NA ADRENALIN?

UKAŽTE, JÁ VÁM TO TAM STRČÍM

TAKOVÝ PRACHY ZA TO DÁŠ, A KOUPEŠ SE S VELBLOUDAMA

TŘIKRÁT HURÁ PŘÍŠTÍM DNŮM!

Tiráž

JÁ JSEM VÝBORNÁ ŘIDIČKA

Lenka Macháčková

Informace pro uživatele

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2019

© Lenka Macháčková

Cover © Lenka Macháčková

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-088-2 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-089-9 (mobi verze)

NOMEN OMEN

Všechno to začalo v první třídě Základní školy Lidových milicí, tenkrát, v době pracovních sobot (to byly soboty, jež i po zavedení pětidenního pracovního týdne zůstaly pracovní, a to buď jako další pracovní den navíc, nebo jako náhrada za některý státem uznaný svátek… to jen tak na vysvětlenou, aby byla mladší generace v obraze). Tedy… všechno to začalo v první třídě Základní školy Lidových milicí, když nám soudružka učitelka Sýkorová rozdávala bleděmodré sešity a na přední stranu tiskla razítka rozmanitých zvířátek, abychom si sešity poznali do té doby, než nás naučí číst a psát, říkala. Vysvětlila nám též, že každý dostaneme zvířátko jiné, to aby se nám to nepletlo a ona aby v tom neměla… (větu bohužel nedokončila, tudíž nemohu stanovit, co přesně v tom soudružka učitelka nechtěla mít). Těšila jsem se, až přijdu na řadu a dostanu otisk kočičky, popřípadě berušky, jelikož ta by také vcelku šla, ovšem ta kočička, ta by byla naprosto senzační. Vzorně sedíc, s nedočkavostí jsem očekávala oražení kočičkou…. Markétka byla ovečka, Simonka králíček, Janička srnečka, Zuzanka včelička... no, a mně soudružka učitelka loupla husu, a tak nějak se to se mnou táhne celý život.

Nevím, čím to je, ale zřejmě to bude kombinace nespravedlnosti a působení škodlivých sociogenních činitelů, nebo co, protože jinak si to nedovedu vysvětlit, tu husu. Ale jestli to náhodou nebude tou emancipací. Jo, jo, emancipace… to je vynález! Bohužel, ne pro mě. Jenomže… v rámci vyproštění něžného pohlaví ze závislosti na komsi, získání svobody, společenské nezávislosti a rovných práv se cpou husy všude možně, a trend doby zavedl všeobecný standard, aby tak konaly i ty husy z nás, které po emancipovanosti v podstatě nijak zvlášť netouží a v důsledcích na ní nespatřují nic nezávislého, natož pak svobodného. Nechápu, co rovnoprávného ženy vidí například v tom, že si úplně samy a dobrovolně vymění děravou pneumatiku na automobilu, o němž ví pouze to, že se jím jezdí na nákupy. Jo, jo, kde jsou ty doby, kdy bylo mé pohlaví považováno za něžné…

Takže co jsem tím vlastně chtěla říct? Chtěla jsem jen naznačit, že si mnohdy skutečně připadám jako ta husa, která mi v první třídě přistála na sešitě, a soudružka učitelka, když jsem vznesla protest proti jejímu výběru zvířátka pro tak líbeznou, roztomilou a křehkou dívenku jako jsem já, mi vysvětlila, že husička je zvířátko moc užitečné a že už nemám otravovat, jelikož tu nemá jenom mě.

HUSA VE VLASTNÍ ŠŤÁVĚ
aneb
EXTERIÉR ELEGANTNÍ, VELMI VHODNÁ K VÝSTAVÁM

Jsem spolumajitelkou toho nejúžasnějšího zadku, co kdy kdo spatřil. Já vlastním jeho pravou půli, levou pak Macháček, tedy jeho právoplatný nositel. Nicméně… svým někdejším rozhodnutím, že si to rozdám s krasotinkami, jež měly na Macháčkovu zadnici názor shodný s tím mým, tedy rozhodnutím, že se zhostím něčeho, co svět doposud neviděl, jsem na sebe v jistém smyslu upletla bič. Abyste tomu rozuměli, Macháček totiž, na co sáhne, to mu jde, a ke všemu při tom vypadá líp než Hugh Jackman, prostě úžasně, což, jak jsem se již snažila naznačit, můj případ rozhodně není. Úžasně vypadám pouze v záři růžové svíce, obestřená perletí, krajkovím a šifónem, ale toho se nedá v normálním životě moc využít, zvláště pak, když se po vás chce, abyste se chovala rozumně a nevyhýbala se činnostem, v nichž běžní lidé nalezli zalíbení, tedy cosi příjemného, vzrušujícího a nezapomenutelného. Jelikož nemohu brát mínění společnosti na lehkou váhu, jelikož mám potřebu emočně kladných a přátelských kontaktů s lidstvem a jelikož jsem se zapletla s člověkem, jenž si s nevšední vášní zpříjemňuje kdeco, jsem nucena čas od času z toho šifónu vylézt a předstírat, že o ničem jiném, než šplhat ve čtyřicetistupňovém vedru na chorvatskou velehoru, jsem nesnila.

Macháček se totiž poté, co zjistil, že se od něj nemíním hnout, rozhodl, že od základů překope mé otřesné návyky kavárenského povaleče, že mi bude oporou a poskytne mi výcvik v podobě tréninku rozvoje mých dovedností a fyzické kondice jako takové. Pravil, že se nemusím obávat, že stupeň zátěže zvolí s ohledem k mé celkové výkonnosti a odolnosti a že než se naděju, budu sportovcem tisíciletí. Na můj návrh, že budu stát, z povzdálí vše sledovat a vstřebávat co se dá, zakoulel očima, pravil „fajn, popojedem“, zamyslel se a vytvořil jakýsi tréninkový plán, pomocí něhož se ze mne měla do tří měsíců stát mistryně světa v hodinovém desetiboji. Pro vaši představu uvádím několik z mnoha činností, jež jsem v rámci rozvoje svých dovedností byla donucena podstoupit a díky kterým je ze mne lepší člověk.

Byla jsem navlečena do růžového cyklistického oblečku, místy přecházejícího do plastického, oranžovožlutého vzoru. Řekla jsem Macháčkovi, že tohle tedy přehnal, že mít na sobě takovýto obleček je ostudné, jelikož v něm vypadám jako bonbón. Macháček odvětil, že na mém místě by bonbón neřešil, jelikož vlastním i oblečky, ve kterých vypadám jako jitrnice. Načež mne posadil na horské kolo a řekl „jedem“. Tedy jsem jela. Jela jsem v lijáku po rozbahněném, čerstvě pooraném poli, a to tak, že do kopce. Hroudy hlíny na pneumatikách vytvořily obal v šířce dvaceti centimetrů, mé zlatavé oční linky se vpily kamsi do oblasti lícních kostí, měla jsem hlad a neměla deštník, což způsobilo, že jsem nechytla balanc, nýbrž nerva a vodoteč nezpevněné úvozové stezky a rozmázla se na jejím dně jak široká, tak zlatavá. Macháček řekl „Co tu blbneš? Ty vypadáš. Cos dělala?“, vytáhla jsem tedy pudřenku, optala se „Tohle je to místečko, co tě rozčiluje, mám pravdu?“ a přepudrovala si nos.

Jakožto vodák jsem po sedm dní seděla na háčku borce (tedy Macháčka), jenž tvrdil, že nepádluju dostatečně razantně, jelikož musí neustále dělat kontra, nebo co, čímž prý zcela záměrně způsobuju, že co díky jemu uplujeme dopředu, musí díky mně zase vykontrovat dozadu, to abychom se neustále nenořili do pobřežních houštin, ze kterých na mě padají hnusní brouci a klíšťata, tudíž se nesoustřeďuju na plavbu, nýbrž se chovám neprofesionálně, vřískám a k vrcholu všeho odmítám čůrat do peřejí, čímž se zcela vymykám normálu.

Při záchvatu učinit ze mne finalistku Australian Open mi zakoupil tenisovou raketu a zavřel se se mnou do oploceného areálu zvaný dvorec, načež mi v domnění, že to musí pochopit každý blbec, předváděl pinkání do balónku od pravého boku, pinkání od levého boku a nad hlavou, také takové velice elegantní protahování ruky za balónkem odlétávajícím, dále pak nervózní přískoky sem a tam a dopředu a dozadu během čekání na soupeřovo podání, a v neposlední řadě princip počítání výhod, nevýhod, shod a gólů. Po předání veškerých potřebných informací zvolal „hra“ a vypálil po mě balón takovou rychlostí, že jsem mu nestačila utéct a trefil mě do hlavy. Na můj dotaz, kolik za to získal bodů a jestli je to výhoda, když trefil přímo hlavu, nereagoval, a svou hru pojal v duchu taktního liberalismu. Pinkal mi ukázkové míčky přímo do ruky, tedy do rakety, konkrétně do rakety vpravo, ježto při raketě vlevo se mi pletla ruka s nohou. Šlo mi to opravdu skvěle, následkem čehož jsem si tak nějak neuvědomila, že já jemu, vinou své neschopnosti nasměrovat střelu rovně kupředu, neodpinkávám ani ukázkově, natož pak do ruky, a honím ho po dvorci jako nadmutýho kozla. No lítal tam chudák z jednoho rohu do druhého dobrou půlhodinu, načež se zuřivě rozpřáhl, poslal mi bombu jak z děla, míček těsně minul mou kost spánkovou, prodral si otvor v drátěném plotě a zmizel v nedaleké houštině, kterýmžto bekhendovým volejem liberální kozel naši výměnu zakončil, odhodil raketu a pravil, že na takovouhle hru sere a odchází na pivo.

Šli jsme se projít do parku za účelem nabrání pozitivní energie. Macháček mi vysvětlil, že nějaké takové bloumání sem tam nemá význam a že mnohem účinnější by bylo, kdybychom při té procházce běželi. Sdělila jsem mu, že po naší poslední procházce na tom nejsem fyzicky dobře, tudíž chce-li někam běžet, může mi skočit do kiosku pro jedno malý, což mě pozitivně nabije nejméně na hodinu a půl. Zamyslel se a pravil, že malý nebudeme v žádném případě riskovat, jelikož ho už nebaví pořád mě nosit domů, a jestli na tom nejsem dobře, mohli bychom se prý jen tak protáhnout, třeba na támhle tom hřišti pro méně zdatné osoby. Nerada, ale souhlasila jsem, vlezli jsme na to cvičiště a Macháček dostal výborný nápad, že bychom si mohli dát soutěž kdo jako z koho. Nejprve jsem měla udělat výmyk, následně pak vyšplhat na tyč končící cedulkou „v zdravém těle zdravý duch“ a té se dotknout. Při pokusu o výmyk, jehož systém mi pravděpodobně zůstane po zbytek života záhadou, jsem si vymkla kyčel, a při šplhu na tyč jsem se dostala do výšky jednoho metru šedesáti, čehož jsem docílila tak, že jsem si zula boty, vyskočila, popadla tu tyč a zpocenými chodidly jsem se k ní rozkročmo přicucla. Jelikož jsem se bála pohnout, abych se pokusila dotknout cedulky umístěné ve výšce čtyř metrů nad zemí (a dvou metrů čtyřiceti nade mnou), prohrála jsem, a zcela bez námitek přijala fakt, že duchy budu jednou pro vždy vypouštět pouze nezdravé.

Když jsme si zase jednou vyjeli na kolech, Macháček usoudil, že tady po rovině to není ono, a jal se vystoupat na dvoukilometrový pahorek, na jehož úpatí mi spadl řetěz, čehož si ten pitomec nevšiml a ujel mi. Než jsem defekt odstranila, prohnala se kolem korpulentní dáma na bicyklu s fáborkem s ozdobně vyvedenou výšivkou „Vlastička“, a aniž by byla nucena zvednout své pozadí ze sedla, vrzala si to do toho krpálu konstantně vražednou rychlostí, tudíž pitomce dohnala, a ten, když za sebou uslyšel někoho šlapat, logicky se domníval, že jsem to já, nabral Vlastiččino tempo a odjeli mi spolu neznámo kam.

Při poznávacím okruhu „Za krásami Harrachova“ mi Macháček vysvětlil, že jsem vyslovený schodišťový typ (ve výtahu se mi dělá špatně), tudíž že si dáme vyhlídkový výšlap na vrchol skokanského můstku, pro začátek toho středního, čili žádná vejška, tvrdil. V necelé polovině výšlapu na mne padly mrákoty (skrze otvory ve schodnicích jsem viděla až na zem), kompletně jsem zatuhla, vpletla se do žbrdlin zábradlí a odmítla učinit jakýkoli další pohyb, následkem čehož jsem se stala obětí akce „záchrana magora a jeho spuštění z ropné věže“, během které jsem se koleny zaklesla za krk o schod pode mnou sedícího Macháčka, a takto do sebe zavěšeni jsme se po zadcích sunuli schod po schodu zpět k zemi, kde jsem dostala vynikající nabídku, že bychom mohli vylézt ještě na můstek obří, když už jsme tady.

Jeli jsme si zahrát badminton. Na kolech. Půjčila jsem si od paní Velebilové její skládačku, protože ta disponuje, na rozdíl od kola mého, sedlem, ze kterého mě zadek zcela jistě bolet nebude. Takovým širokým a krásně měkoučkým. Jelikož skládačka měla i krásný zadní nosič, rakety jsem vezla já. Přestože jsem je na nosič odborně zahákla a pro jistotu ještě přiklopila takovou drátěnou placičkou na pérovacích pantech, po cestě se nějak svezly, nebo co, rukojeti se zaklínily do výpletu zadního kola, kolo se na místě zaseklo, já jsem vzlétla a přistála na místě určeném k šlechtění světležlutých afrikánů pana Kvapila. Pan Kvapil řekl „A sakra“ a píchla mě vosa. Do stehna. Macháček řekl „Co tu blbneš? Ty vypadáš. Cos dělala?“, vytáhla jsem tedy pudřenku, optala se „Tohle je to místečko, co tě rozčiluje, mám pravdu?“ a přepudrovala si nos.

Proháněla jsem se na kolečkových bruslích po Královské oboře známé jako Stromovka. Macháček na bruslích jel, já jsem na nich šla. Po několika minutách jízdy mi sdělil, že pokud se alespoň nepokusím o nepatrný skluz vpřed a nadále budu vedle něj pouze pochodovat, budu při tom svém trčení nohou dozadu a máchání rukama ze strany na stranu vypadat jako blázen. Vysvětlila jsem mu, že střídavé vyhazování nohou vzad a rukou z ramenních kloubů zde provádí každá kolemjedoucí krasavice, že se tomu říká styl a působí to neuvěřitelně smyslně a elegantně. Nicméně trval na těch skluzech, tudíž jsem se sklouzla. Lépe řečeno nejprve jsem se smyslně sklouzla kupředu, pak mírným obloukem rozkročmo doprava dolů s kopce, levá noha se zcela nekontrolovatelně a samovolně místo dozadu, vytrčila dopředu, ruce mávaly všemi směry, zvláště pak kolem hlavy, brýle mi spadly z nosu a pohupovaly se zavěšené na levém ušním boltci, oblouk doprava nabral grády, grády nabraly na akceleraci, akcelerace překročila můj rychlostní limit a já doufala, že se zcela jistě zastavím na támhle tom asfaltovém plácku, jenž na mě vykukuje mezi nedalekými keři šípkových růží. Řítíc se k úpatí kopce, z posledních zbytků sil jsem škubáním horní polovinou těla přinutila brusle nabrat směr plácek, prodrala se houštinou a plácla sebou do rybníčku, který jsem s brýlemi zavěšenými pod uchem chybně identifikovala jako asfaltové stanoviště poslední záchrany. Macháček, přes to, že mi byl po celou dobu skluzu v patách, nejen že mě nedohonil, ale těsně před břehem rybníčku byl pohlcen větvovím šípkových růží, přičemž vykřikoval „Už tam budu, už tam budu!“, načež se seběhlo pět krasotinek, čtyři seniorky, tři čivavy, dva Yorkšírští teriéři a jeden holub a jali se ho z šípku vymotávat, aniž by si všimli, že se u jeho kořenů plazí šílenec s leknínem na hlavě, jenž se snaží osvobodit své brusle ze zajetí vodního rostlinstva.

Na romantickém výletě do zasněžených Alp jsem sjela tamní sjezdovku na lyžích.

Macháček nejprve řekl, že pojedeme lyžovat. Já jsem řekla, že nemám na čem, čímž jsem považovala celou záležitost za uzavřenou. Načež si přiložil ukazováček pravé ruky ke koutku pevně semknutých rtů, obrátil zrak ke stropu, chvíli takhle stál, pak odešel do sklepa a přinesl své staré dobré lyže s tím, že od teď to budou lyže mé. Přes to, že vynikám kdečím, nedá se zrovna říci, že vynikám vzrůstem, a rozměr jeden metr šedesát pět centimetrů nastojato mi nikdy nepřipadal tak nedostačující, jako když přede mne Macháček postavil lyže dva metry deset. Opět si přiložil ukazováček pravé ruky ke rtům, obrátil zrak ke špičkám lyží, pak na mou hlavu, pak na zpátky lyže, pak na mou výšku v kohoutku… a řekl „Blbý“. Staré dobré si šly lehnout zpátky do sklepa, já jsem dostala krásné nové a vyrazili jsme směr Alpy. V Alpách mi nejprve vysvětlil, že mi tu úžasnou modrou bundu kupovat nebude, jelikož mi stačí ta růžová, ta co mám na sobě, že je teplá a vůbec nechápe, proč by měla být růžová barva strašná. Následně jsme vyjeli lanovkou na vrchol a hodili si menší cvičný předsvážek, jehož pokořením jsem měla předvést, jak mi to na těch lyžích jde. Šlo mi to výborně, Macháček jásal a neustále mne povzbuzoval k vyšším a odvážnějším výkonům…

„Sedni si do kolen… do předklonu, ne do záklonu… špičky ze svahu… nepluž, patky k sobě… ruce k sobě… předklon, hlídej si předklon… zadek… zadek… píchni si a přenes váhu… drž oblouk… ty ruce… dej je k sobě… nezakláněj se… nejezdi do kopce, píchni si a stoč se ze svahu… těma rukama tak nešermuj… proč zastavuješ?“

„Potřebuju se vysmrkat.“

„Aha…“

Následně mi vysvětlil, jak se mám tvářit, aby se ostatní borci nedomnívali, že jsem se ještě neprobrala ze včerejšího absintového dýchánku, jak se přenáší váha, jak se píchá, přetáčí, hraní a balí do klubíčka, načež se rozjel a domníval se, že budu držet jeho stopu a dole si povíme, jaká je to lyžování bomba.

Vzhledem k tomu, že trpím vrozenou krátkozrakostí, byla jsem nucena narvat si pod lyžařské brýle ještě ty své dioptrické. Jelikož mě děsně tlačily, urvala jsem z nich straničky a vpáčila je pod plexisklo těch lyžařských, které bohužel po mém neodborném zásahu ztratily na přilnavosti k obličeji, a pára, kterou jsem vlivem nervozity při jízdě ve stopě vypouštěla z úst, ulpívala v podobě námrazy na vnitřní straně obou brýlí, jež mi seděly na nose. Jelikož držet stopu borce ve vajíčku pomocí pluhu je záležitost dosti náročného charakteru, funěla jsem o sto šest, námraza tloustla, viditelnost klesala a stehna žhnula nepolevující křečí, následkem čehož jsem ztratila na rychlosti, borec mi ujel a já chytla stopu sněžného skútru místního farmáře, sjela jsem ze sjezdovky a ocitla se před jámou, kam by se vešly dva obrněné transportéry. Lyže se převrátily přes její okraj, já se řítila ke dnu a nabrala takovou setrvačnost, že jsem vyletěla druhou stranou ven. Vznesla jsem se metr a půl nad zem, zastavila v mrtvém bodě a dopadla zpátky na lyže, které nekontrolovatelně pokračovaly v jízdě směrem ke druhé, snad ještě větší díře. Znovu jsem přepadla přes její okraj a znovu se řítila ke dnu, ovšem tentokrát na mě setrvačnost dost kašlala, a místo aby mě vynesla k povrchu, pokračovala směrem k zemskému jádru, lyže se zapíchly do sněhu, vyhodilo mi vázání a já naprosto odevzdaně letěla po hlavě do protější stěny. Přes to, že jsem trčela zapíchnutá v jámě deset krát deset krát deset s přeraženou nohou a oděna v příšernou růžovou bundu, k celé záležitosti jsem se postavila statečně čelem, vyhrabala ze sněhu nejprve horní polovinu svého těla, pak lyže, do každé ruky jsem vzala jednu, a jako ten největší blbec jsem se snažila vylézt téměř kolmý svah, aniž bych z rukou pustila ty lyže. Co jsem vylezla nahoru, zase jsem sklouzla dolů, přičemž jsem se svůj skluz snažila zastavit obrušováním stěn tím jediným, co jsem měla volného, tedy hlavou, takže se mi pod oboje brýle vměstnávalo stále více a více sněhu, což jsem v návalu cholerického záchvatu neřešila, nýbrž jsem se soustředila na to, jestli když vycením zuby, bude má hlava fungovat jako cepín… nefungovala. Těsně, než se počalo stmívat, se Macháček zjevil na hraně jámy, elegantně se opřel o hůlku a optal se co tu blbnu, co jsem dělala, proč jsem opustila sjezdovku, co hledám v tom napajedle pro krávy a jestli prý dobrý, načež jsem mu po zbytek romantického výletu názorně předváděla, jaká je lyžování bomba (jeho vtipné komentáře jsem ignorovala, zvláště pak ten, ve kterém jsem na dně napajedla přežila až do letních měsíců, čímž jsem způsobila zmatek v komunitě místních pastevců, jelikož při sčítání dobytka měli o jednu krávu víc).

Přes to, že jsem se již od útlého věku (tedy ne, že bych teď nebyla útlá, to pochopitelně stále jsem… no, pro všechny případy napíšu „raného“) přes to, že jsem se již od raného věku cítila být aristokraticky vyhlížející, inteligentně smýšlející a něžnou korunní princeznou, Macháček se přikláněl spíše k tomu, abych se stala Xenou, princeznou bojovnicí. Koupil mi činky, nejrůznější gumové popruhy, žebřiny a meč, pomocí nichž se mé zanedbané tělo mělo vypracovat, zformovat a celkově zpevnit. Již po první půlhodině formování jsem mu sdělila, že mám nepříjemné pocity v oblasti bederní páteře a že na další formace prdim, načež mě přehnul přes gauč, odšpuntoval tmavě zelený Centropen, namaloval mi na záda svislou čáru, pak mě narovnal, prozkoumal tu čáru, zamyslel se a pravil, že zřejmě trpím křivostí, ale to že se prý srovná občasným pobytem v bazénu. Na mé protesty ohledně máčení se ve studené vodě reagoval klidně, vysvětlil mi, že princezna s hrbem na zádech by vypadala dost blbě, šel a zakoupil permanentku do místně příslušného centra kultury těla. Já jsem si zakoupila modrobílé puntíčkované plavky a představovala si, jak se ponořím do bazénu, zachytím se jeho hrany, budu kopat nožkama, vytvářet bublinky a hrát si, jako že jsem delfínek, nicméně Macháček mne vhodil do dráhy a já plavala a plavala… a plavala. Nejsem si stoprocentně jistá, zdali to mělo pozitivní vliv na mou pokřivenou páteř, nicméně jsem přesvědčena, že na ostatní části těla mělo každodenní plavání dopad fascinující. Nejenže jsem byla skrz naskrz načuchnutá chlórem, ale ke všemu se má zanedbaná postava zformovala do jakési hory čehosi, co mi zabraňovalo v ladném a elegantním pohybu, a než to splasklo, při lecčem jsem si připadala, jako když se pan Schwarzenegger pokouší o paso doble.

Hrála jsem fotbal. Macháček mi oznámil, že se v sobotu ve dvě odebereme na hřiště ZŠ Prosek, kde nastoupíme jako ostrý hrot fotbalového týmu Dejvice. Po vyjasnění, co že to ten ostrý hrot vlastně je, jsem se jala předstírat, že jsem na nedělním výletě chytla tuberkulózu, což jsem považovala za dostatečně pádný důvod k tomu, abych zůstala doma a neztrapňovala se na Proseku, tedy před bývalými spolužáky ZŠ, z nichž jsem několik milovala a se čtyřmi jsem ve druhé třídě uzavřela manželství. Macháček pravil, že je to blbost (ta tuberkulóza, ne ty sňatky) a s nesmírným nadšením se chopil úkolu sehnat mi kopačky. Obvolal všechny své kámoše a blokl jedny skvělé na pátek odpoledne. V pátek večer je přinesl, ujistil se, že sedí a vypadají úžasně, svázal jim tkaničky a posadil je do předsíně hned vedle mých lodiček Versace. Kdykoli jsem kolem nich prošla, udělalo se mi špatně od žaludku (z těch kopaček, ne z ceny těch lodiček). Vzhledem k tomu, že mi neskočil na tu TBC, zauvažovala jsem, a řekla jsem si, že co je moc, to už je fakticky moc, načež jsem si v sobotu ráno hodila pár dřepů se zaměřením na levou nohu (na tu, co po sjezdu Alpského hřebene nedopadla zrovna nejlépe) a belhajíc jsem mu předvedla své koleno, jež si z ničeho nic a jako na potvoru právě teď, před finále ligy mistrů, říká o pár týdnů rehabilitace a odpočinkového režimu. Ostrý hrot uznal, že zabandážovaný brko by mu bylo jednak na prd a jednak by nepůsobilo dostatečně reprezentativně, a to ani v případě, kdyby útočilo v bikinách, a pasoval mě do funkce kapitán střídačky a náhradník krajní nouze. Načež jsme se odebrali na Prosek, kde jsem usedla na fošnu, podložila si koleno kuželem a hodinu a půl sledovala hrotovy banány, průvany a obětavé plavné skoky do dráhy letící Maruny (oprava – meruny), přičemž jsem upřímně litovala, že nebýt toho kolena, skáču tam s ním, lítám tam jak střela a každé dvě minuty se vrhám k zemi pokryté loužemi, jež místy přecházejí do kupek nazelenalého bahna, nad nimiž se vznášejí roje masařek.

Nicméně musím uznat, že Macháčkův výcvik s cílem rozvoje mých dovedností a fyzické kondice jako takové se podařil. Ba co více, konfrontace s mým přirozeným nepřítelem ve mně zanechala opravdu hlubokou stopu. Mám jednak nezlomný pocit, že novým kouskům starou husu nenaučíš, a to ani v případě, kdyby se Macháček na hlavu postavil, a jednak se mé nervy ocitají tak nějak v kýblu, což má za následek mé kuriózní chování, na základě něhož se může kdekdo domnívat, že jsem blb. Ale Macháček mi vysvětlil, že si z toho nemám dělat hlavu, že za to v podstatě nemůžu, anžto pocházím z rodiny cvoků a mám sklon k blbovitosti geneticky předurčen. Přesto prý mohu být v klidu, říkal, jelikož zatímco ostatní členové mé rodiny byli ponecháni napospas osudu, já mám to štěstí, že jsem pod jeho neustálým dohledem, a on už zařídí, aby to, že jsem magor, nikdo nepoznal. Tudíž se prý nemusím obávat, jelikož pracuje na mé záchraně, a to i tehdy, nemůže-li mi být nablízku. Čemuž je skutečně tak. Když jsem nucena odebrat se kamkoli bez něho, vyloví ze třetího šuplíku mléčnou čokoládu, rozláme jí na jednotlivé kostičky, zabalí je jednu po druhé do alobalu a narve mi je do kabelky, jelikož se někde dočetl, že rozbalování a následná konzumace čokolády má blahodárný vliv na nervovou stabilitu psychicky slabších jedinců (tedy kromě období letních měsíců, kdy vnitřní prostředí kabelky přesáhne teplotu třiceti pěti stupňů Celsia a vycucávání čokolády z kláves mobilního telefonu nervově slabší jedince spíše tak nějak psychicky dorazí).

AUTOŠKOLA, ZÁKLAD ŽIVOTA

Samostatnou kapitolou v mém opravdu bohatém životě je stroj s názvem motorové vozidlo. Může za to má přítelkyně Danica. Danicu jsem potkala na nástavbovém studiu pro zkrachovalce, nedotáhnuvší své studijní ambice na vysokou školu. A jsem jí za to neskonale vděčna. Danica, temperamentní středomořská kráska s mravně pokleslým životním stylem, jež disponovala databází s názvem Ztracená vejce, pojídala vařené ryby a v prosinci 87 zdemolovala lůžko v penzionu Malina (jak jsem se již ve své předešlé literární tvorbě zmiňovala), mi tak nějak vpadla do života v okamžiku, kdy našpulila rty, vyšpulila poprsí, zamrkala řasami a optala se, jestli prý jako nepotřebuju seznámit s nějakým chorošem, jelikož ona jich zná tuny. Po ujasnění, že choroš není dřevokazná houba, nýbrž krásný jinoch, jsem jí poděkovala s tím, že nepotřebuji, anžto bezmezně miluji výtvarně nadaného klavíristu Vokouna. Danica se zamyslela a pravila, že v poho, že to pak spolu probereme. No, a pak jsme to probraly, pak jsme jely na brambory, pak mě naučila kouřit, pak nás přihlásila na kurz kancelářské administrativy a psaní všemi deseti, pak nás přihlásila na kondiční kulturistiku (aby vyrýsovala muskulaturu a předvedla Holáskovi, o co přišel, když se s ní rozešel), pak to předvedla Šmerdovi, pak nás přihlásila na kurz zahrádkář-pěstitel a nakonec nás přihlásila do autoškoly. Jezdily jsme až do Vršovic, kde byl jako profesionální instruktor zaměstnán inženýr Voršilka, důvěrný přítel její kámošky, takže je to v kapse, to prý dáme, říkala Danica. Voršilka měl červenou Škodu 120L, světlé vlnité vlasy a byl divnej. Jednak mě zavřel do podezřele zatemnělé kabinky s nápisem Trenažér, kde jsem se měla chopit volantu, šlapat na pedály, zírat na televizi a předstírat že řídím auto, z čehož se mi zvedl systolický krevní tlak a kufr, ale co bylo mnohem horší, zatímco Danica od něj dostávala za své praktické jízdy samé jedničky, mně jedničku nedal ani tehdy, když jsem za příšerné bouře, lijáku a krupobití, se stěrači na maximum, zafuněným čelním oknem a depresí z toho, že nestihnu schůzku s Vokounem, brázdila Škodou 120L Malostranské náměstí, přilehlé uličky a turisty obdivující krásy Prahy, což dodnes považuji za téměř nadženský výkon a věřím, že ta dvojka byl omyl. Daniciny jedničky jsem si vysvětlovala tím, že ona, na rozdíl ode mne, na nich s Voršilkou zřejmě pracuje i mimoautoškolně, to znamená, že spolu mají i nějaké cvičné jízdy mimo pevný rozvrh. No, ale když nad tím tak přemýšlím, ty dvojky byly vlastně Voršilkova věc. Mohl si za to sám. Jednak se měl věnovat mně, řidičce, a neklábosit s Danicou (vozila se s námi na zadním sedadle), a hlavně neměl chtít, abych jela pokaždé někudy jinudy a byla vynervovaná z toho, že projíždím čtvrtěmi, o kterých, kdyby mě tam nechal, ani nevím, že jsou součástmi Prahy. Na můj návrh, že si nacvičíme jeden okruh a ten budeme jízdu co jízdu pilovat, odvětil, že je to sice myšlenka zajímavá, ale takhle že se nic nenaučím, a kromě toho dneska že jedeme na Mírák, jelikož tam má ve zverimexu zamluvené skaláry. Takže jsem navzdory svému geniálnímu nápadu brázdila tajemná zákoutí Prahy na dvojku, přičemž inženýr tajně doufal, že jednoho dne zcela jistě přeřadím. V památeční den, tedy v okamžik, kdy jsem byla připravena si to s trojkou rozdat, bravurně jsem jí tam loupla, Voršilka objal palubní desku, dupl na brzdu a z naprosto nepochopitelného důvodu Škodu zastavil uprostřed křižovatky Ruská Benešovská. Tázavě jsem se k němu pootočila, nadzvedla bradu, zaměřila ho přes brýle, které se mi v důsledku prudkého brzdění svezly až na špičku nosu, a spatřila jeho vyděšený výraz umocněný vytřeštěnýma očima a slinou v koutku pootevřených úst.

„Ty vole, červená!“ vyhrknul a šermoval ukazováčkem kamsi nad sebe, do míst, kde se dle mých hrubých propočtů vznášela hlavice tříkomorového semaforu.

„Jak, červená? Oranžová… a bliká.“

„Předtim blikala… teď tam naskočila kurva červená.“

„Tak to musela naskočit, až když jsem projela to blikání.“

„Ne, jasně tam svítila červená.“

„Jasně tam svítila oranžová… a blikala.“

„No, ale před tebou ten semafor nahodili a skočila tam červená.“

„Tak to musela naskočit až za mnou.“

„Ne, před tebou.“

„Kdybych měla červenou, tak to by z tý vedlejší jeli a nestáli by… ne?“

„Oni stojí, protože kolem tebe nemůžou projet… maj zelenou.“

„A já mám červenou?“

„Jo. Ty máš červenou… né, honem, už na nás blikaj, máš zelenou… jeď!“

Posunuvši si brýle ke kořenu nosu, zařadila jsem jedničku, načechrala si vlasy a opustila křižovatku, kde místo zelené bliká oranžová a chvílemi naprosto protismyslně přechází do kurvy červené.

Po čtvrt roce jsme se všichni tři, tedy já, Voršilka a Škoda 120L, úspěšně projezdili až k závěrečným testům. Skládaly se ze tří částí. Z testu písemného kroužkovacího, údržby vozidla a zkušební jízdy. Vzhledem k tomu, že běžný člověk, tedy i já, má ve věku kolem dvaceti mozek s neuvěřitelnou schopností naučit se nazpaměť kdejakou pitomost, písemný test byla brnkačka. Zakroužkovala jsem pár áček, béček, céček a déček, namalovala několik obrázků a popsala, co udělám, když na vozovce spatřím bílou trojúhelníkovou cedulku s červeným rámečkem, na jehož dolním okraji se válí černá podprsenka. Myslím, že potřebný počet bodů k úspěchu byl čtyřicet tři z padesáti, ale nějakých čtyřicet tři bodů mě, vítězku školního kola matematické olympiády, nemohlo nijak rozházet. V druhé části, tedy při zkoušce „údržba vozidla a znalost jeho jednotlivých dílů“ jsem dostala karburátor… nebo akumulátor… teď nevím… prostě něco na átor. Přes to, že věci končící na átor jsou mi povětšinou záhadou (mezi ně se pochopitelně neřadí radiátor, Terminátor a vibrátor), nějakou šťastnou shodou okolností a náhod, jakožto za urputné Voršilkovy snahy nenápadně mi za zády komise napovídat, jsem popis átoru a postup, co bych s ním měla provést, když se porouchá, zvládla, aniž bych se držela popisování postupu, co s ním provedu ve skutečnosti, tedy že vozidlo i s átorem opustím, zavolám příteli na telefonu a on už si s tím nějak poradí. Takže druhá část byla v kapse a na řadu přišla jízda za účasti příslušníka Policie naší republiky. Příslušník mě dost dožral, jelikož po mně chtěl, abych jela rovně, pak zatočila doprava, do jednosměrky stoupající ve vražedném úhlu čtyřiceti stupňů, tam zastavila a podélně zaparkovala mezi Forda Capri a Žigulika se samolepkou „jezdím na kastról“. Už když líčil, co že to mám vlastně udělat, jsem se orosila při představě, jak se vracím před domovskou budovu autoškoly a z kufru mi čouhá Ford ředitele výrobního závodu Národního podniku Triola, protože kdo jiný by v té době mohl vlastnit takový automobil. Přesto jsem se tvářila, jako že dobrý, že takovéto operace zvládám levou zadní, takže jedu… blinkr, brzda, spojka, zpátečka, volant doleva, zrcátka, couvám, brzda, ručka, spojka, jednička, volant doprava, povoluju ručku, plyn, spojka, dopředu, přirážím k chodníku, spojka, brzda, rovnám kola, otáčím se k příslušníkovi a ptám se, jestli si tu chvilku pobudem, nebo jestli jedem hned. Jeli jsme hned a já jsem obdržela řidičské oprávnění skupiny B, nádhernou, pastelově růžovou skládací koženkovou knížečku, jejíž jedinou vadou byla poznámka „brýle nutné“, ale říkala jsem si, že se mladou ambiciózní řidičkou s elegantními brýlemi nebude nikdo zaobírat, natož pak znepokojovat.

Ano, stala jsem se řidičkou! Danica dostala od svého tatínka bílé Audi 80, a já jsem od tatínka dostala vysvětlení, že jestli se domnívám, že mi bude půjčovat své auto, zřejmě jsem někde cestou spadla z jahody. A touto větou skončil můj úžasný sen přiřítit se před Střední zdravotnickou školu vytuněným Moskvičem v odstínu beduín, na jehož čelní masce se skví znak Volvo, který tatínek vlastnoručně vyrobil z maminčina secesního rámečku jejich svatební fotografie.

KRÁTKÉ POZASTAVENÍ NAD POZITIVY KASTRACE

První automobil, do kterého jsem usedla jako řidička, byla červená Škoda Rapid, vůz tatínka výtvarně založeného klavíristy Vokouna, jehož jsem milovala. Klavírista mi Rapida nechtěl půjčovat, nýbrž chtěl, abych pochopila, že má našlápnuto k Velké ceně Monaka, tudíž řídit bude on. Chápala jsem to. Co se mi ovšem pochopit nepodařilo, bylo jeho oznámení, že odjíždí na víkend do Kleštěnic, beze mne čili sám, a to za účelem otestování jízdních vlastností pneumatik na mokrém povrchu, hladiny hlučnosti a vlivu jejich valivého odporu na spotřebu paliva, jelikož to prý bude krásné. Mně na tom nic krásného nepřipadalo. Bohužel mi na tom nepřipadalo ani nic podezřelého, tudíž mne vcelku překvapilo, že se se mnou koncem léta monacký klavírista za velice dramatických okolností rozešel, debil jeden. Zavolala jsem Danice a vysvětlila jí, že musí okamžitě nastartovat svou Audinu a přijet, jelikož Vokoun stojí na autobusové zastávce a má namířeno do Ďáblic, aby tam domaloval jistou Jituš, jež mu již šest měsíců stojí (nebo leží – to totiž umělec neřekl zcela přesně) modelem, takže si na něj počíháme, zajmeme ho a uřízneme mu koule, abych si je mohla pověsit na lampičku nad svým pracovním stolem. Danica se zamyslela a pravila, že je to pěknej vůl, což by prý mohlo zkomplikovat plán s jeho koulema, jelikož voli v podstatě žádné koule nemají. Nicméně v případě, že by mi stačilo pověsit si na lampičku volovo pinďoura, jde pochopitelně se mnou, ale vzhledem k tomu, že jsem si vybrala vola velice statného, musíme počítat s tím, že spoutat dvoumetrové hovado nebude žádná prdelka, takže se mám raději hodit do gala a přijet na Staromák, tam že to spolu probereme a vymyslíme něco lepšího. Házet do gala jsem se prakticky nemusela, jelikož já jsem gala pořád, vhodila jsem si do kabelky sklápěcí rybičku (to pro všechny případy, kdyby si to Ica s tou kastrací rozmyslela) a vyrazila na Staroměstské náměstí. Tam jsme si daly dvojku, cigaretku a hovor na téma „já jsem ti to řikala už na těch bramborách“. Nevěděla jsem přesně, co tím má na mysli, jelikož na bramborách mi toho říkala spousty, nicméně jsme se shodly na tom, že toho zrádce necháme prozatím žít, ale budeme ho ignorovat, a to i v případě, připlazí-li se po kolenou, bude spínat ruce a prosit o odpuštění, neřád jeden. Takže tímto naprosto senzačním scénářem jsme učinily za dost naší pomstě na Vokounovi, jenž v sobě neměl ani tolik slušnosti, aby mi půjčil toho Rapida.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Já jsem výborná řidička.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.