Søren Aabye Kierkegaard

SUĎTE SAMI!

KE ZKUŠENÍ SEBE SAMÉHO, DOPORUČENO SOUČASNOSTI.

(Vydal P. Chr. Kierkegaard roku 1876)

Nakladatelství Michal Legelli

2019

Søren Aabye Kierkegaard

Suďte sami!

Z dánského originálu

Dømmer selv! in:

Søren Kierkegaards Samlede Vaerker,

Kodaň 1920-1936, vol. I.-XV.
přeložila, doslov a poznámky napsala
©Marie Mikulová-Thulstrupová

Knihu vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 16. publikaci

elektronické vydání první

104 stran

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2018

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-88329-00-8 (epub)

ISBN 978-80-88329-01-5 (azw3)

SUĎTE SAMI!

PŘEDMLUVA

Vím dobře, ano až příliš dobře, jak je to pravda, že svět chce být klamán. Proto bych si možná měl rozmyslet, zda mám sdělení uveřejnit.

Proč se nerozmýšlím? Protože se světem nemám nic společného. Obracím se k jedinci, ke každému jedinci, nebo ke každému jakožto jedinci, a dej Bože, aby četl každý, ale každý jako jedinec. Když se tedy každý zachová tak, jak jsem se při psaní zachoval sám, zavře dveře, čte si sám pro sebe, plně přesvědčen o pravdivosti toho, že jsem nikdy ani zdaleka nepomyslel na to, abych se ho příliš dotkl nebo o něm mluvil s ostatními, protože jsem všechno vztahoval jen sám na sebe; když bude takto číst jako jedinec, když ho ani zdaleka nenapadne, aby přitom myslel na jiné, ale jen sám na sebe, pak se opravdu nemusím bát, že se na mne kvůli tomuto sdělení rozzlobí.

Neboť co znamená být nebo chtít být jedincem? Znamená to mít a chtít mít svědomí. Jak by se mohl svědomitý člověk rozzlobit, když mu sdělujeme něco pravdivého? Spíše se musí rozzlobit nad opakem. Řekni sám: uráží to, když s člověkem jednáme nejen jako s rozumným tvorem, ale jako s člověkem svědomitým, jemuž sdělujeme pravou souvislost věcí? Myslel jsem, že je urážlivé, když s lidmi jednáme nafoukaně a chytrácky jako s dětmi, jež by pravdu nesnesly, nebo jako s blázny, jimž můžeme namluvit všechno, jen když jim zalichotíme? Myslel bych, že urážet je pravdu skrývat a podvádět, protože při takovém jednání je nejvíc podveden ten, komu se v podvodu zalíbí.

Můj milý čtenáři, čti pokud možno hlasitě. Uděláš-li to, musím ti poděkovat; nebudeš-li to dělat pouze sám, ale pohneš k tomu i ostatní, musím poděkovat každému zvlášť a tobě znova a znova.

I. VYSTŘÍZLIVĚNÍ

I. Petrova epištola 4, 7: „Buďte střízliví.“

Modlitba

Otče na nebesích! Jsi Duch a ti, kdo tě chtějí vzývat, tě mají vzývat v duchu a pravdě – ale jak v duchu a pravdě, nejsme-li, nebo se nesnažíme být střízliví? Sešli tedy do našich srdcí svého Ducha. Ó, tak často se po něm volá, aby přišel a dodal nám odvahu, život, sílu a posilnění, aby však nejprve – a to je podmínka všeho ostatního a toho, aby nám vše ostatní bylo ku prospěchu – aby nám nejprve dovolil vystřízlivět!

Můj posluchači!

Když apoštolové o letnicích vystoupili, poprvé naplněni Duchem svatým, „děsili se všichni a divili, jeden druhému řkouce: I což toto bude? Jiní pak posmívajíce se, pravili: moštem se zpili tito“ (Skutky apošt. 2, 12–13). Nikdo tedy nedokázal a neodvážil se vysvětlit, co se stalo, všech se zmocnil úděs a pochybnost, jen posměváčci se pokusili o vysvětlení, že apoštolové byli opilí, a nadto tak brzy, v devět hodin ráno. To bylo vysvětlení. Nestačí však, nebyli opilí jen ráno – pokud totiž opilí byli – byli takoví i večer, nejen ráno, ještě i příští ráno i večer a měsíc potom také, i dvacet let potom, a ještě v hodině smrti byli naplněni moštem, protože podle vysvětlení posměváčků se nedala svatodušní příhoda vysvětlit jinak – museli proto ráno pít. Hluboký výsměch ve výkladu posměváčků!

Jako všude, i zde se ukazuje, že svět a křesťanství mají nejprotichůdnější vysvětlení. Svět říká o apoštolech a apoštolu Petrovi, který vedl slovo: „je opilý“ – a apoštol Petr napomíná: „Buďte střízliví“.[1] Světská mysl má tedy křesťanství za opilost, křesťanství má za opilost světskou mysl. „Měj rozum, vzpamatuj se, musíš vystřízlivět!“ – tak volá na křesťana mysl světská. Křesťan též světské mysli říká: „Buď rozumná, vzpamatuj se, buď střízlivá!“ Rozdíl mezi světskostí a křesťanstvím není ten, že jeden z nich má jedno mínění a druhý jiné, ach ne, rozdíl je vždy v tom, že mají vždycky mínění právě opačné, takže co je pro jednoho dobré, je pro druhého špatné, co jeden z nich zve láskou, nazývá protivník sobectvím, co jeden považuje za zbožnost, je pro druhého bezbožnost, a co je pro jednoho opilost, je pro druhého střízlivost. Právě „opilec apoštol“ má za nutné zdůraznit rádoby střízlivému světu napomenutí: „Musíš vystřízlivět!“

Možná že právě toto napomenutí je nejvíc namířeno proti tomu, aby zranilo zatvrzelou světskou mysl, jež se jinak nedá tak lehce přivést z rovnováhy. Světská mysl si může dát líbit málo nebo mnoho, snést, aby se jí řeklo ledacos, jenom ne to, že je opilá. „Držím se“ – říká světská mysl, „držím se jistoty, nejsem blouznivec nebo snílek, nejsem blázen, opilá nebo šílená. Držím s jistotou, nevěřím ničemu, aspoň tomu ne, co si nemohu vzít a ohmatat. Nevěřím nikomu, ani svému dítěti nebo manželce, ani nejlepšímu příteli, věřím jen tomu, co se dá dokázat, a držím se jen jistoty. Jistoty se držím, a proto si ani v nejmenším nezačínám s ničím tak povýšeným a nadzemským, s věčností a se vším, co ne bezdůvodně faráři namlouvají ženským, dětem a prosťáčkům; víme totiž, co máme, nevíme, co dostaneme, toho se držím. Držím se s jistotou věcí, proto nikdy nehraji tu hru, s níž lidi tolik nadělají a říkají jí láska, v níž jsme však vždycky ošizeni, jestli ovšem sami nešidíme druhé. Ne, nemiluji ani jediného člověka, ale počkat, přece jednoho miluji, ale ne tak, že bych ho miloval víc než sebe sama; to zní totiž blouznivě a já blouznivec nejsem, ale mám ho rád zrovna tak jako sám sebe: jsem to já sám, koho miluji, to je jistá věc a já se držím jistoty. Ať mi říkají samolibý a bez srdce, prohnaný a sprostý, ať mě třeba nazývají darebák a rošťák, to mi naprosto nevadí, držím se jistoty. Je jediná věc, která by mi podle všeho na chvíli vadila, kdyby někoho napadlo, aby mi vyčítal, že jsem byl opilý a omámený, já, který jsem vtělená nejchladnější, nejklidnější a nejjasnější rozumnost.“ Ale apoštol přesto říká: „Musíš vystřízlivět!“ – a tím také říká: jsi opilý. Nešťastníku, kdybys sám sebe viděl, zděsil by ses, protože bys spatřil, že vypadáš jako opilec, který se – jaký hnus! – člověku sotva podobá, tak namol jsi opilý.

Tak se k sobě chovají světskost a křesťanství. Nebylo řečeno jen o apoštolech a o těch, kdo se zúčastnili svatodušní slavnosti, že jsou opilí sladkým vínem, ne, byl to a je soud světa o křesťanství. Naopak se křesťanství domnívá, že právě apoštolové a právě na svatodušní svátky byli nanejvýš střízliví – Duch sám. Křesťanství se domnívá, že střízlivý je pravý křesťan, a naopak ten, kdo je křesťanem méně, je v témže stupni opilejší. Křesťanství se domnívá, že prvním příznakem působení Ducha v člověku je to, že vystřízliví. Vše křesťanské je totiž zdvojení, čili každé křesťanské určení se nejprve jeví jako svůj vlastní opak, kdežto – vzato pouze lidsky nebo světsky, je přímé, a proto je jen jedno. Duch, který oživuje, je pouze – lidsky vzato – duch oživující, a nic víc. Křesťansky vzato je nejprve duchem umrtvujícím, učícím odumírání. Pozvednutí je polidsku pouze pozvednutí, a nic víc; křesťansky však nejdříve znamená ponížení. Tak je zduchovnění polidsku pouze zduchovnění, ale vzato křesťansky znamená nejdříve vystřízlivění.

O tom chceme hovořit, o vystřízlivění.

Dělá-li se rozdíl mezi duchovní střízlivostí a opilostí pouze polidsku, představíme si pod střízlivostí rozumnost, rozvážnost, chytrost a vše, co k tomu patří; pod opilost řadíme nadšení, odvážnost a překotnou odvážlivost, jež nejedná s ohledem na pravděpodobnost. Rozumní, rozvážní a chytří, kterým říkáme střízliví, se na nadšence a jejich odvážnost dívají jako na opilé a s posměchem to o nich prohlašují; ostatní před nimi varují, aby se jimi nedali svést.

V jednom smyslu mají možná pravdu, dokonce i podle křesťanského názoru. Křesťanství ani zdaleka nechválí každé nadšení a každou odvážlivost; Kristus sám, který vyžadoval, aby učedník všechno opustil, aby ho mohl následovat, rozdal vše chudým, nedovolil dokonce pohřbít svého otce; také praví (a to také znamená, že nevyžaduje, aby se bezpodmínečně každý stal učedníkem), že „chce-li někdo vystavět věž, musí si nejdříve spočítat výdaje, má-li na to, aby stavbu dokončil“.[2]

Křesťanství tedy také připouští, že tu je i přemrštěná odvážlivost a nechvalitebná opilost.

Ale pak se snad křesťanství shoduje s rozumnými, rozvážnými, chytrými, s polidsku takzvanými střízlivými? Naprosto ne, ani s jedněmi z nich! – ani s jediným. Mezi takzvanými střízlivými je totiž rozdíl. Někteří užívají rozumnosti, rozvážnosti a chytrosti až do úplného rozmazlení, takže se z nich stanou ubozí polovičatí lidé, kteří zapomínají (na to by se rozhodně mělo v každém kázání v křesťanstvu upozorňovat), že nejen zloději, lupiči, vrazi a nevěrníci, ale ani změkčilí nemohou vejít do království nebeského!

Až bude jednou vydáno vyúčtování z nespočetného lidského pokolení, bude se v rubrice „změkčilí“ vyskytovat větší počet než v rubrikách zlodějů, lupičů a vrahů dohromady. Tak tomu bude také s některými takzvanými střízlivými. Jiní mají oproti nim větší sílu vůle, prudší vášně, hlubší potřebu rozhodování a činu, užívají chytrosti a rozmyslu jinak. Odvažují se dále, více vypínají život, neprchají před každým nebezpečím, ale jedno mají stejné: pravděpodobnost – té se nikdy nepustí. V pravděpodobnosti mají k dispozici více možností než ostatní, z pravděpodobnosti si vynutí vysvětlení, jež se odpírá změkčilým (neboť pravděpodobnost je upejpavá). Ale jedno je jisté, jisté jako skála, pravděpodobnosti se nevzdají, protože pustit se jí pro ně znamená opilost.

Zde je nekonečný rozdíl vůči křesťanství, protože křesťansky, ano i pouze nábožensky[3] platí, že člověk, který se pravděpodobnosti nikdy nevzdal, si nikdy s Bohem nezadal. Všechna náboženská a nadto křesťanská odvaha je na druhé straně pravděpodobnosti a na cestě, aby se jí vzdala.

Ale pak je křesťanství čirá opovážlivost a rozumní lidé mají pravdu, že se jedná o opilost? Ne! Jistě si mnoho lidí myslelo, že odvaha pocházela z křesťanství, když se člověk odvážil pravděpodobnosti se vzdát; byla to opovážlivost i podle křesťanství. Křesťanství totiž zadržuje vlastním způsobem. Jsou slabí lidé – smím-li to tak říci, ne příliš chytří, rozumní a rozvážní na to, aby byli zdrženliví, kterým vzdání se pravděpodobnosti a odvážit se připadá příliš lehké. A to je, chápáno jak křesťansky, tak i pouze lidsky, opilost. Někdy si představují, že to změní, když odvahu vztáhnou k Bohu, takže se odvažují v důvěře v Boha. Bezpochyby by se tím všechno změnilo, ale to se právě musí zkontrolovat a prohlédnout, je-li tomu skutečně tak, že se jedná o důvěru v Boha. Pro lehkovážné lidi je totiž tak snadné ke svým přáním, tužbám a plánům připojit boží jméno, ale z toho neplyne, že jejich odvaha spočívá v důvěře v Boha. Když někdo nechá pravděpodobnosti, aby se v důvěře v Boha odvažoval, musí také připustit, že se odvážně pravděpodobnosti vzdává, protože je zrovna tak možné, ano – zrovna tak, že zvítězí, jako že podlehne. Že se odvažuje v důvěře v Boha, nedává totiž žádnou bezprostřední jistotu vítězství. V tom právě leží odvážlivost lehkověrných při důvěře v Boha: chápou ji tak, že kvůli ní zvítězí. Není to odvážlivost v důvěře v Boha, je to domýšlivé chápání Boha. Poctivé a upřímné sebepochopení tě má od toho odradit, protože tím, že se odvažuješ vzdát se pravděpodobnosti a činíš to s důvěrou v Boha, také si – polidsku řečeno, neboť vzato věčně to znamená vítězství – připravuješ jak vlastní prohru, tak i cestu k vítězství. Právě toto odrazuje, ne od toho, aby ses v důvěře v Boha odvážil, ale od toho, aby ses odvažoval Boha chápat domýšlivě. Teprve když si to jasně uvědomíš, můžeš se v důvěře v Boha něčeho odvážit. Odmítáš pravděpodobnost a polidsku vzato pravděpodobně můžeš prohrát. Bez ohledu na to chceš vyrazit vpřed, odvážit se – ve jménu božím. Dobrá! Jistější přitom také pochopil, že jsi nevolal Boha proto, abys zvítězil ty (kdyby se Bohu nelíbilo dát ti vítězství, a nemožné to není, protože pro Boha je možné všechno, ano nic nesmí být nemožné, jinak je tvá odvážlivost urážlivá), ale aby ti Bůh dal sílu, abys pro dobrou věc pracoval, a dal ti v důvěře v Boha odvahu. To ovšem odrazuje. Jako se nikdo živý nedostal kolem stohlavé nestvůry,[4] jež hlídala vstup do říše mrtvých, a jako žádný pták nepřeletěl mrtvé moře, tak žádná lidská odvážlivost tomuto strašnému pochopení neunikne. Ale nedal-li sis pozor, aby toto smrtonosné pochopení mezi tebou a tvým odvážným jednáním prošlo v důvěře v Boha, pak jsi pochopil Boha vychloubačně, pak je tvá statečná odvaha opovážlivost, a že se děje v důvěře v Boha, je jen představa.

Naopak je křesťansky jisté, že pravá křesťanská odvaha pravděpodobnost opouští. Nepřišla na to zbabělost, světskost či změkčilost, jimž se zalíbilo nazývat to lživě křesťanství a domnívat se, že takto se odvažovat není pokoušení Boha. Odporná lež, zrádné očerňování hrdinů víry, mučedníků, svědků pravdy a předobrazů! Tak to s námi vždycky dopadá; chceme se vyhnout nebezpečí, námaze a všemu, co se tělu a krvi protiví. Křesťanství je přece mírné, může formou doznání – všimni si dobře: doznání! – ušetřit jedince mnohého, jen když pokorně vyzná, jak to s ním vypadá. Světskosti v nás to ovšem nestačí, ta se nikdy nespokojí, dokud se jí nepodaří upevnit špatnost a bezbožnost jako článek víry, jako povinnost, jako dogma, jako křesťanství, abychom se pravého křesťanství mohli jako bezbožnosti zřeknout.

Tak je tomu také se světskou řečí v křesťanstvu o pokoušení Boha. Chtěl bych mít dobré časy, chtěl bych sám sebe šetřit, ale nechci se k tomu přiznat, raději křesťanství předělám a řeknu: „Odvažovat se nade všechnu pravděpodobnost je pokoušet Boha. Fuj! – měl bych já, křesťan! – měl bych si dovolit Boha pokoušet? Neměl bych já, vynalézavý dareba, toho nechat, vždyť tak uniknu vší námaze, zároveň se velice lacino dostanu do tepla a budu platit za bohabojného, zbožného křesťana?!“

Tak to nejde. Křesťansky je naprosto jisté – ach Bože, podporuj mě, abych stál pevně, abych pomohl upevnit to, co má být solidní – že toto, právě toto je křesťanství: v důvěře v Boha se odvážit odmítnout pravděpodobnost. Chci-li být křesťanem, mohu se jí zbavit jen skrze ponížení a doznání! Musí se zdůraznit – ach Bože, udělej to sám! – že tak, jako křesťanství nenávidí nevěru, vraždu, krádež a všechno, co vůbec může člověka nakazit, připojuje ještě jeden druh nákazy: zbabělou vychytralost a změkčilou rozumnost, ubohé otročení pravděpodobnosti a pravděpodobnost samu, jež je možná v křesťanském smyslu největší nákaza. Proto se to také v Písmu svatém zdůrazňuje, ale tato místa nikdy neslyšíme jmenovat; zdůrazňuje se to tím, že se neustále ve stejném smyslu mluví o zbabělých a změkčilých, jako by se mluvilo o lupičích, vrazích a nevěrných, a říká se o nich totéž: království boží nezdědí. Vpravdě nenávidí křesťanství jako nákazu to, co svět vychvaluje jako nejvyšší věc: jednat stále vychytrale. Křesťanství tuto nákazu nenávidí tak, jako v dřívější době nenávidělo modlářství, ale dnešní zbožnění vychytralosti se rovná modlářství z prvních dob; je to modlářství dnešní doby, špína na křesťanství, aniž by samo křesťanství proti chytráctví jako vlastnosti, jako daru něco namítalo. Zdaleka ne! Křesťanství není tajno, jak je to těžké, je-li člověk chytrý, chytré jednání odmítat. Je to těžké a zřídka se najde někdo, komu by se úplně podařilo se této přítěže vzdát, když už jí jednou užíval. Je to o mnoho těžší, máme-li tuto neřest v každém okamžiku tak blízko, vidíme jejíma chytrýma očima to, co je nejchytřejší a jak to těší být chytrý – a potom se chytrého jednání vzdát! Ale křesťanství to vyžaduje. Z křesťanského hlediska by to byla pochvala, kdyby se o nějakém člověku mohlo říci: býval to kdysi rozumný člověk, nejchytřejší v celé zemi; všichni to věděli, takže když někdo v nesnadné a složité situaci hledal nejchytřejší radu, nešel nadarmo nikdo, kdo se na něho obrátil; šlo se však nadarmo, když se rada hledala u někoho jiného. Ale aby sám jednal chytře, takový on nikdy nebyl! S čistotou panenské ženy, se studem červenajícího se mladíčka nenáviděl vychytralé jednání. Jeho život spočíval na opačné straně pravděpodobnosti, tam žil, tam dýchal, tam se v důvěře v Boha odvažoval – on, ze všech nejrozumnější!

Takové je křesťanství. Nyní se celý poměr obrátí a ukazuje na rozdíl mezi duchovně chápanou střízlivostí a opilostí. Začali jsme tím, že rozumnost, rozvážlivost a chytrost znamenají střízlivost, kdežto odvážlivost a vybočení z pravděpodobnosti znamenají opilost. Křesťanství však všechno obnovuje. Odvážit se křesťansky v důvěře v Boha znamená opustit pravděpodobnost; to je střízlivost – apoštolové byli po celý svatodušní den střízliví a nikdy nebyli více střízliví, než když navzdory vší pravděpodobnosti byli nástroji božími – ó, křesťanská střízlivosti! Viděno křesťansky je naopak rozumnost, rozmysl, chytrost něco nového; nové není, že to musí být haněno, ale že to má být opilost! Čemu se divit? Neopíjí věčnost ani Bůh, ani to ne, že se sami sobě staneme průhlednými, jak by to mohlo být možné! Omamující nápoje jsou vždy smíšené, zkvašené, jako je to, čeho se drží rozumnost, chytrost a rozvážnost: pravděpodobnost.

Budeme nyní v křesťanském proslovu o střízlivosti pokračovat a podíváme se, co to znamená.

Vystřízlivět je vzpamatovat se v sebepoznání před Bohem jako člověk pro něho sice bezvýznamný, avšak s nekonečnou a bezpodmínečnou povinností.

Vzpamatovat se: žít v naprosté neznalosti sebe samého, nebo v naprostém neporozumění sobě samému, odvažovat se něčeho ve slepé důvěře ve vlastní síly a podobně a v tom se naprosto shodovat s pouze lidskou úvahou – to není vzpamatování, to je být opilý. Nebo žít s přesnou znalostí a v chytrém vypočítání vlastních sil, vloh, předpokladů a možností a zároveň důvěrně vědět, co zasvěcence učí znalost lidí a světa – je to vzpamatovat se? Podle mínění pouze lidského pozorování – ano. Z křesťanského hlediska tomu tak není; není to totiž vzpamatování, je to dostat se k pravděpodobnosti, a tou cestou se nikdy dále nedostaneme. Dostat se k pravděpodobnosti znamená stávat se stále opilejší, stále více v hlavě pomatený, mít pořád těžší a nejistější chůzi, a to vše s představou, že jsme zcela střízliví. V pravděpodobnosti se ke střízlivosti neopíjíme. Opilost, jež nadejde jen pomocí naprosto povrchní znalosti lidí a světa, je jistě méně nebezpečná, ale naopak vznikne-li na prohlubujícím se poznání lidí a světa, aby se z toho pravděpodobnost redukovala, bude opilost tím nebezpečnější. Pravděpodobnost v sobě stejnoměrně promíchá znalost dobra a zla a je-li to jasně pravděpodobné, nikdy se to opravdu nevyjasní. Kdo potom hledá to jediné pravděpodobné, aby se ho přidržel, neptá se, co je správné a nesprávné, co je dobré a zlé, co je pravda nebo nepravda, ptá se přímo po pravděpodobnosti, aby ji přijal; ať to je pravdivé, lhostejné nebo méně důležité, je mu jedno, jde mu jen o pravděpodobnost, aby se k ní mohl přidat a držet se jí. Je-li věc zlá nebo nesprávná, je mu lhostejné, jen když je pravděpodobné, že se dostane k moci. Pravděpodobnost a její hluboký význam nevede člověka blíže k němu samému, vniká neustále do jeho hlubšího já a k němu samému ho dovede jen ve smyslu sobectví. Čistě lidská úvaha to nazývá střízlivost, ale pro křesťanství je to opilost.

Vzpamatovat se v sebepoznání, v poznání sebe samého. Při každém jiném poznání jsi sám od sebe vzdálen, na sebe zapomínáš, nejsi sám sobě přítomen. Právě toto nazývá pouze lidská úvaha střízlivostí. Na sebe zapomenout, jít ne k sobě, ale od sebe tím, že se ztrácíš v poznání, chápání, myšlení, v uměleckém díle atd., se nazývá být střízlivý. Křesťansky vzato je to opilost. Není snad tomu skutečně tak? Neříkáme snad o člověku, který propadl silným nápojům, že se zapomíná, utápí sám sebe nebo své já, a když se mu to podaří, že je úplně bez sebe? Pak netvrdíme, že vystřízlivěl, tvrdíme pravý opak. Tak také s poznáním; je jeden druh poznání, který člověka naprosto jemu samému vrací – sebepoznání; to je vystřízlivět, čirá průsvitnost. Naopak se pouze lidská úvaha domnívá, že poznání sebe samého je opojení a že působí to, co působí opilost: závrať. Ale není tomu tak. Právě tehdy má člověk opravdu závrať, když se zapomněl v silném nápoji; duchovně chápáno dostane závrať, když sám sebe ztratil v poznání něčeho jiného nebo, jak se říká, v objektivním poznání. Zavolej na něj a uvidíš, je to jako by se probouzel ze sna a musí si jaksi vytřít oči, rozmyslet se a vzpomenout si na své jméno, jako opilý.

Vzpamatovat se v sebepoznání před Bohem. Nevede-li sebepoznání k poznání sebe samého před Bohem, pak v něm je něco, co podle pouze lidského sebepozorování vede k prázdnotě, jež působí závrať. Jen tím, že člověk je pro Boha, se může v průhledné střízlivosti docela vzpamatovat. Čistě lidská úvaha se naopak domnívá, že přijít do styku s Bohem, s nekonečnem, rozhodně přináší opojení, a že není jisté, že dostane závrať ten, kdo z lodi hledí do vln, nebo ten, kdo se z výšky dívá do hlubiny, nebo z nízko položeného místa hledí do nekonečné prostory, kde nic pohled nezastaví, jako zase je naprosto jisté, že závrať dostane ten, kdo si něco začne s Bohem. Možná, že to tak vypadá, ale podle křesťanského názoru je tomu zrovna opačně, právě toto je cesta k naprostému vystřízlivění. K vystřízlivění se totiž používá něčeho silnějšího i u toho, kdo byl jen podnapilý, třebaže tento silnější prostředek se přirozeně může k opojení strašlivě zneužít.

Vzpamatovat se v sebepoznání před Bohem jako nicotný. Lidský názor se domnívá, že cesta, vedoucí k vystřízlivění, je něčím se stát. Křesťanství se však domnívá, že právě znicotnění pro Boha je ta pravá metoda, takže kdyby někoho napadlo pro Boha se něčím stát, je opilý a zneužívá k vystřízlivění něčeho silnějšího, protože znicotnění je střízlivost sama.

Stát se před Bohem ničím, a přesto mít nekonečnou, bezpodmínečnou povinnost. Lidská úvaha je opačného názoru, totiž že se střízlivost pozná právě po tom, že se ve všem udržuje rovnováha, ve všem se zachovává toto střízlivé „až do jisté míry“. To platí i pro povinnost. „Rozhodně by to byla cesta do bláznivosti, jistá cesta do opilosti či šílenství, kdybychom přijali bezpodmínečnost a to, co k ní patří, a přijali ji bezpodmínečně.“ Křesťanství se domnívá, že právě sama bezpodmínečnost, nebo dojem a tlak bezpodmínečnosti dokáže člověka úplně vystřízlivět, když se bezpodmínečně její moci poddá, protože jinak ještě dojem bezpodmínečnosti nedostal.

Naopak toto „do určitého stupně“ opájí, zatěžkává a uspává, unavuje a zpomaluje, jako by se jednalo o opilce, o němž se říká, že chodí jako ve spánku. Je tomu tak; právě bezpodmínečnost je to jediné, čím člověk naprosto vystřízliví. Chci ti to obrazně vylíčit, jen se nedej rušit, i když se ti možná moje řeč nebude zdát dost vznešená; třeba tím spíše dostaneš pravdivější dojem z toho, co vylíčím. Kdyby ses zeptal chalupníka, drožkáře, pošťáka nebo půjčovatele koní: k čemu má kočí bič? – řeknou ti: samozřejmě k tomu, aby koně přinutil k pohybu. Pak se zeptej královského kočího, k čemu má bič, a uslyšíš, že ti řekne: „má ho hlavně na to, aby koně zastavil“. Zde je rozdíl mezi kočím obyčejným a dobrým. Dále: viděl jsi, jak si královský kočí počíná? Jestli ne, tedy poslyš: sedí vysoko na kozlíku, a právě proto, že sedí vysoko, má koně více v moci. Ale někdy mu to nestačí. Postaví se na sedadle, sebere všechnu tělesnou sílu ve svalnaté ruce, jež zvedá bič – a teď práskne; zní to hrozivě. Obvykle stačí jeden úder, ale někdy se stane, že kůň zoufale uskočí – a práskne ještě jednou. To stačí, kočí se posadí. A kůň? Nejprve mu celým tělem projde zachvění, opravdu to vypadá, jako by se ten ohnivý, silný tvor neudržel na nohou – a to je to první; nezatřese jím ani tak bolest, jako že kočí, což dokáže jen královský vozataj, se ve šlehnutí naprosto soustředil, takže kůň pochopí ne tak pro bolest, ale pro něco jiného, kdo ho bije. Pak otřes povolí, promění se jen ve slaboučké chvění, ale je to, jako by se chvěl každičký sval, každý chlup. Teď už je po všem, kůň stojí tiše, bezpodmínečně tiše. Co se mu stalo? Dostal dojem něčeho bezpodmínečného, proto je bezpodmínečně klidný. Když kůň, řízený královským kočím, zůstane stát, je to něco docela jiného, než když se zastaví drožkářský kůň; pro toho to jen znamená, že nejde, ale pro královského koně to je čin, námaha, nejvyšší umění, jež kůň dokáže: stát bezpodmínečně klidně. Bezpodmínečně klidně! Jak to mám popsat? – Podívejme se na jiný obraz, který ukazuje totéž. Obvykle se říká, že je klidné počasí, i když třeba trochu pofukuje, nebo že je větřík, tak také říkáme klidnému počasí. Ale nevšiml sis jiného druhu ticha? Před bouří obvykle bývá takové ticho; to je zcela jiné – ani list se nepohne, ani vánek, je to jako by se celá příroda zastavila, ale přitom probíhá skoro nepoznatelné chvění. Co má toto bezpodmínečné ticho, skoro nepoznatelné chvění znamenat? Znamená, že se očekává něco bezpodmínečného, bouře – a bezpodmínečný klid koně nastal, když dostal dojem něčeho bezpodmínečného.

O tom právě mluvíme; dojem bezpodmínečnosti dělá střízlivým a zároveň (to je to slovo, jež právě apoštol v našem textu připojuje) i bdělým. Neukazuje to snad jako na obrázku příklad koně? Kůň dostal dojem něčeho bezpodmínečného a bezpodmínečně zůstal stát – zřejmě docela střízlivý a bdělý. Byl to možná docela mladý kůň, který dojem něčeho bezpodmínečného potřeboval, byl to možná starší kůň, který na stará kolena zmoudřel a v představách vystřízlivěl, proto se domníval, že je všeho dost až do určité míry, což má platit i stání, takže se bezpodmínečně klidně stát nemusí, že si to lze zpříjemnit, protože je tak namáhavé stát klidně ve smyslu bezpodmínečnosti. V každém případě byl královský kočí jiného mínění než kůň, proto dojem bezpodmínečnosti přidal. Tak to dělá královský kočí vždycky. Když se jede jen tak, nepráská se bičem – k čemu ostatně takový luxus, raději se uhodí držadlem. Ale šlechtický kočí práská, zvláště když se jede s vrchností, a při zastávce stále koně povzbuzuje tím, že práská bičem. Vyjadřuje tak, že se mu dobře jede, ale bezpodmínečnost to nevyjadřuje. Královský kočí však bičem nepráská, vyjadřuje bezpodmínečnost, protože královský majestát nesmí nikterak poznat, že se veze. Stojí, bezpodmínečně stojí. Pak dojede domů a odhodí opratě – ale v témže okamžiku koně poznají, že „on“ už neřídí. Přijdou podkoní – a vida, bezpodmínečnost už je pryč, všechno vychladne nebo si podle okolností pohoví a ve vyšším smyslu už nikdo není sám sebou a docela střízlivý, protože bezpodmínečnost už pro tento den minula.

Jen bezpodmínečnost má za následek naprostou střízlivost.

Ale takoví jsme jistě všichni, máme přece z bezpodmínečna dojem bezpodmínečný? Nebo co je křesťanství? Křesťanství je bezpodmínečnost a my jsme přece všichni křesťané? A co je křesťanské zvěstování? Je to zvěstování bezpodmínečna a máme přece tisíc farářů!

A přece jsem neviděl nikoho, o němž bych se odvážil říci (to se neodvážím říci ani o sobě), že jeho život vyjadřoval bezpodmínečný dojem z bezpodmínečna, nebo že byl docela střízlivý. Ach, všichni jsme do určité míry propadli opojení z tohoto „do určité míry“ s tím rozdílem, který najdeme i u pijanů, že někteří pijí veřejně a nemírní se, a jiní, ti nejhorší, pijí potajmu. Někteří také přímo přiznávají, že jejich životy vyjadřují toto „do určité míry“, takže jejich křesťanství vlastně křesťanství není. Jiní, jejichž životy také vyjadřují „do určité míry“, si chtějí zachovat zdání, že pravými křesťany jsou, že to je s jejich křesťanstvím úplně v pořádku a že to je to pravé křesťanství.

Chceš-li si udělat představu o životě v křesťanstvu a jak se křesťanství podobá, předvedu ti to, abych ti ukázal, jak křesťansky žijeme, čili jak se náš život podobá křesťanství, bezpodmínečnu. Nedej se rušit, nebude-li toto představení možná dost vážné a slavné; věř, že vznešenost slavných nedělních řečníků naprosto neobsahuje – viděno křesťansky – vážnost, ale mysl od vážnosti spíš odvádí v líčení, jak vypadá skutečnost, jaký je náš život, jímž tu žijeme. Ale nemysli si, že se cítím lepší než druzí! O sobě jsem jednou přiznal a znovu přiznávám, že jsem rozmazlený jako všichni ostatní; na druhé straně můj život vždycky vyjadřoval upřímný zájem o to, abych byl vyzkoušen v lidských potížích a starostech, jež mohou ubohého člověka tolik sužovat. Křesťanství však od nás žádá, abychom byli duchovní a snažili se o to; „vážnost“ spočívá ve vedení života. Že by ses pak rád, poctivě a upřímně, vážně a soustředěně (ne aby ses mi vysmál, to by byla zábava) k takovému výzkumu připojil?

Představ si absolventa teologie. Jsem to třeba já, jsem také absolvent teologie. Jsem už absolvent řadu let, nyní jsem vstoupil do životního úseku, o němž se říká: hledá. „Absolvent teologie hledá.“ Není ani třeba přelétavé představivosti, za těchto podmínek hned uhodneme, co hledá: přirozeně království boží! (Mat. 6, 33) To ses ale přepočítal: ne, hledá něco jiného, hledá úřad, farářské místo, a hledá je jistě a bezpodmínečně, jinak nejedná ve směru nekonečna a neprozrazuje tím dojem bezpodmínečnosti. Hledá. Hledá a běhá od Heroda k Pilátovi, doporučuje se jak u ministra, tak u sekretáře, píše a píše jeden arch orazítkovaného papíru za druhým – k žádosti smí použít jen orazítkovaný papír a možná, že to nazveš výrazem bezpodmínečnosti, jinak tu není nic. Léta plynou, brzy se opotřebuje samým běháním a hledáním, jež zrovna není ve službách bezpodmínečna kromě toho, že, jak řečeno, žádá „bezpodmínečně všechno“. Konečně najde, co hledal: najde slovo z Písma, jež zní: „hledejte a naleznete“; avšak bezpodmínečno nenalezl, je to jen malá farnost – ale ostatně bezpodmínečno ani nehledal. Nyní je spokojen, teď už si potřebuje oddechnout a šetřit si nohy, když už se tolik naběhal. Ale když se blíže seznámí s příjmy z farnosti, ke své hrůze zjistí, že to dělá o několik set tolarů méně, než si představoval. To je pro něj velice osudné, což z lidského hlediska velmi dobře chápeme a dáváme mu zapravdu. Je to pro něj dvojnásob nepříjemné, protože právě teď také našel něco jiného, zrovna dostal něco jiného, co žádal zároveň, dostal manželku, a to se naprosto vztahuje k výdělku, stoupajícímu každý rok. Je nesvůj, zase si koupí jeden orazítkovaný papír, zase se dá do pohybu, aby podal žádost o odstoupení. Ale někteří jeho přátelé ho přemluví, aby to nedělal. Pak je vše rozhodnuto. Bude farářem. Bude teď proboštem instalován a sám bude mít instalační řeč. Probošt je muž duchaplný a vědecký, nechybí mu názor na světové dějiny, jenž jemu i sboru nemálo prospívá. Nového faráře sboru představí, bude řečnit a zvolí si apoštolovo slovo „...opustili jsme všechno, abychom tě následovali“. O tom duchaplně a výstižně přednáší, poukazuje na to, že zvláště vzhledem ke hnutí této doby musí být farář připraven k oběti všeho, i kdyby to měl být život a krev – a ctihodný pán ví, že mladý muž, jehož instaluje, už už chtěl odejít (ale my to víme a chápeme to, je to tak lidské, ale probošta chápeme méně; jednalo se přece o farnost, jež obnášela dvě stě tolarů méně!). Pak na kazatelnu vystoupí nový farář. Evangelium dne je – jak vhodné! – „Hledejte nejprve království boží...“. Opravdu, připomeňme si, co tento mladý muž za ta namáhavá léta hledání musel vydržet! Na to se právě myslí až nakonec, na toto: „hledejte nejprve...“ Pak káže. Bylo to všemi způsoby dobré kázání a dobře si počínal; sám biskup, který byl přítomen, řekl: „Výborné kázání, držel je dobře, je to opravdový řečník.“ „Jak je zhodnotit křesťansky?“ „Bylo to ovšem úplně křesťanské kázání, nezfalšované učení, a nezůstalo bez uchvacujícího účinku, když zdůrazňoval, že se má nejprve hledat království boží.“ „Ale hodnoceno křesťansky – myslím na to, zda kazatelův život byl v souladu s jeho řečí? Nemohl jsem se zbavit myšlenky, že o řečníkovi, který je pro mne pravým představitelem nás všech, se opravdu nemůže říci, že hledal nejprve království boží.“ „To se také nežádá!“ „Ale přece, odpusťte, právě o tom kázal, abychom nejprve hledali království boží!“ „Správně, takhle kázat musí, to se od něho požaduje. Přijde na učení, aby se učení zvěstovalo čistě a nefalšovaně.“

Takto a podobně se křesťanstvo chová ke křesťanství, k bezpodmínečnu. Po tisíci sedmi stech osmnácti mylných cestách a zaneprázdněních (při čemž se, polidsku mluveno, muselo dost zkusit) se člověku podařilo upevnit si světský život, a pak se nám dostane kázání: máme nejprve hledat království boží.

Je to střízlivost nebo opilost? Podle čistě lidského názoru právě tohle znamená být střízlivý: preferovat zajištění konečnosti, a teprve potom kázat, že máme nejprve hledat království boží. Písma svatého si velice vážíme, ale jednáme s ním podivným způsobem. Má-li být například přísaha zvláště slavnostní, přísaháme položením ruky na Písmo svaté – jež přísahu odmítá. Když si někdo po dlouhém hledání konečně zajistí živnost, přísahá tak, že položí ruku na knihu, jež káže, aby nejprve hledal boží království. Toto my lidé považujeme za střízlivost, nejprve si zajistit živobytí – ani já nejsem lepší.

Opravdu, když se sám vážně vyzkouším, musím vyznat, že kdybych byl současníkem někoho, jehož život by vyjadřoval, že nejprve hledal boží království, vyjadřoval bezpodmínečnost a skutečnost, že se k bezpodmínečnosti choval bezpodmínečně, nebo že byl „duchem“ ztraceným, odcizeným a umrtveným ode všech časných, konečných a pozemských ohledů, pak bych s ním nemohl vydržet, skoro každým okamžikem bych se zapomněl, takže bych byl v pokušení nazvat tohoto jediného střízlivého opilým.

Pravá souvislost věcí je v tom, že jsme všichni více méně opilí. Vypadáme jako opilec, který ještě není opilý tak, že ztratí vědomí, ale má dost vědomí právě na to, že je jaksi omámen a je jinými upozorněn, aby to před ostatními skryl, možno-li i před sebou. Co udělá? Hledá něco, čeho by se přidržel, jde podél domů zpříma jako střízlivý muž, závrať nemá. Ale přes velké náměstí by se přece jen neodvážil jít, poznalo by se tak to, co sám o sobě dobře ví, že je opilý. Tak je tomu s námi lidmi i v duchovním smyslu. Chováme k sobě podezření, jaksi sami o sobě víme, že opravdu střízliví nejsme. Pak nám pomůže chytráctví, rozumnost a rozmysl, jimi získáme něco, čeho se můžeme přidržet: něco konečného. Potom si vykračujeme zpříma a volně, nepotácíme se, jsme přece úplně střízliví. Ale kdyby se na nás bezpodmínečnost bezpodmínečně podívala – a tomu pohledu se vyhýbáme, proto se schováváme v konečnosti a mezi konečnými věcmi, jako se Adam skryl mezi stromy, nebo kdybychom bezpodmínečně spatřili nekonečno – odmítáme je, proto máme tak naspěch, abychom dali svému pohledu směr ve službě konečnosti. Kdyby se na nás upřelo oko bezpodmínečnosti nebo my zahlédli je, ukázalo by se, že jsme opilí. Taková je pravá souvislost věcí. Ale ve své zlodějské řeči to my lidé vyjadřujeme jinak, tvrdíme, že jsme chytří, rozumní a rozšafní, že jsme střízliví a že nás chce opíjet bezpodmínečnost. Je to, jako by opilec řekl: „Střízlivý jsem, ale kdybych chtěl přejít to velké náměstí, pak by to velké náměstí ze mě udělalo opilce.“ „Ale člověče, velké náměstí se přece nepije, jak máš z něho být opilý, a střízlivý je přece přejít může a neopije se tím.“ To znamená: velké náměstí čili chtít je přejít odhaluje, že ten člověk je opojený, ale ten zas tvrdí, že víno je náměstí, protože on je střízlivý. Když se totiž protlačíme kolem domů nebo jdeme vzpřímeně úzkými uličkami, kde domy jako by člověka držely, pak se nevnímá, je-li kdo opilý.

To je křesťanské stanovisko. Není to bezpodmínečnost, jež opíjí, naopak bezpodmínečnost zjevuje, že opilí jsme, což ovšem sami víme, a proto se chytře držíme konečných věcí, tlačíme se podél domů, zůstáváme v uličkách a nikdy se do nekonečna neodvažujeme. Křesťanství se domnívá, že právě bezpodmínečnost nás vystřízliví, když nám nejprve zjeví, že opilí jsme. Jak jsme my lidé lstiví, jak ošemetně se dovedeme vymlouvat! Mluvíme tak blizoučko pravdě, jak jen nejvíce možno, na poslech to vypadá stejně. Vynecháváme jen malé zprostředkující určení „zjevuje“ a říkáme, že „bezpodmínečnost opíjí“, a to je ukradená řeč. Křesťanství říká: „Křesťanství zjevuje, že jsi opilý, jen jedno může člověka vystřízlivět: bezpodmínečnost.“

Když na první svatodušní neděli apoštolové mluvili, nebyli nikdy tak střízliví, než jako právě tento den, jejich životy naprosto vyjadřovaly bezpodmínečnost, byli zcela soustředění v sebepoznání jakožto nicotní před Bohem, jako nástroj v jeho ruce, ztracení a oproštění od každého ohledu, vyhořelí až do ducha a naprosto střízliví – ale výsměch o nich řekl: „jsou opilí moštem“ – a vychytralá, rozumující, rozvážná a čistě lidská úvaha musela potvrdit: jsou opilí.

Vystřízlivět je vzpamatovat se co do porozumění a poznání natolik, že se všechno chápání stane jednáním. Lidský názor je zde přirozeně opačného mínění, že právě to je opilost, kdežto jednání chytrého, rozumného a rozvážného je střízlivé; dává si totiž pozor, aby chápání a poznání udržoval v patřičném odstupu od života, nebo svůj život v patřičném odstupu od něho a nedovoloval, aby nad ním dostalo moc; „to by mohlo napadnout jen polovičního blázna a opilého“. Neboť „poznávat“ je přece požitek; žádný rozumný a vzdělaný člověk si nepřeje, aby zůstal nevědomý o tom, co je správné, a urazil by se, kdyby mu někdo chtěl namluvit, že o tom nic neví; ale jednat podle toho je namáhavé. Žádný vzdělaný člověk by si nepřipustil, že by o tom nic nevěděl a nedokázal to hluboce a pádně vylíčit. Neboť pochopit tajemství poťouchlosti je požitek, ale sám se snažit být poctivým, upřímným a nesobeckým – ne, to by bylo namáhavé. Naopak i to největší – chceme-li: úsilí – ve směru poznání a chápání je jen požitek, jaký může mít lovec: pot a potíž s chycením zvířete, zrovna tak, jako je požitek rybářova houževnatost; ale jednat podle toho, co poznáme a pochopíme, je námaha.

Proto jsme my vždy lstiví lidé ve vztahu k Bohu a božské pravdě obrátili všechnu pozornost k chápání a poznání; stavíme se, že to přirozeně půjde samo od sebe; jakmile pochopíme, co je správné, také podle toho budeme jednat. Smutné nedorozumění, nebo úkladný záměr! Nekonečně dále než je od hluboké nevědomosti k nejjasnějšímu pochopení, nekonečně dále je od nejjasnějšího pochopení k jednání; v prvním případě jde vlastně jen o rozdíl ve stupni, ve druhém o rozdíl v bytí. Všechna má práce ve směru poznání se vůbec netýká mého života, jeho chutí a vášní, jeho sobectví, a nechává mne docela beze změny; jen mé jednání mi mění život! Proto platí, že ať se mohl minulý život v křesťanstvu jakkoli pomýlit, měl ve srovnání s naší dobou všeobecně vzato pravdu, když křesťanství ihned přetlumočil do jednání, což znamená vlastní křesťanskou prostotu. I o tom se v naší době mluví, že představa křesťanství nesmí být vyumělkovaná, afektovaná, ale prostá; o to se zápasí v diskusi, píší se o tom knihy, dělá se z toho věda, možná se z toho jednou udělá zaměstnání a lidé se v tom stanou profesory, ale zapomenou nebo vynechají, že vlastní prostota, pravé uplatnění křesťanství je – v jednání.

K tomu je třeba námahy, námahy jako smrtelného boje, a proto je třeba odumřít. Ale vylíčit křesťanství je naopak potěšení! „Konáním“ křesťanství ztratíš zároveň přátelství lidí a možná způsobíš, že tě budou pronásledovat – ostatně jaký div, proč by si měli žijící, kteří celou duší spoléhají na tento život a co jeho je, klidně dát líbit, že tu je také někdo odumřelý? Tím, že se křesťanství pouze vylíčí (a zvláště když z toho také máš profit a budeš velmi populární, ovšem kvůli profitu, který z toho budeš mít), dokonce u lidí uděláš štěstí. Neboť ó – kdybych jen měl pronikavý hlas, a kdyby mi jen mohl zaznít jako hlas umírajícího, takže by mohlo znít i to, co není vysloveno, to nejdůležitější! Křesťanství je lehké jako možnost jen při vylíčení a jakožto možnost se lidem líbí. Ve skutečnosti je těžké a vyjádřeno ve skutečnosti, tedy jako jednání, lidi proti sobě štve. Jak často jsem se k tomuto bodu musel vracet! Když vidíš řečníka, který jen trochu nadaněji určuje – ale nic více – co křesťanství je, tedy v možnosti, víš, že bude ctěn, oblíben, milován, skoro lidmi zbožněn. Jak blizoučko leží tento závěr: kdyby to nadto vyjadřoval i jeho život, jak by byl potom milován! Ach, můj milý, ať se toho varuje!

Právě toto chápe rozumný, chytrý a rozvážný člověk, jenž je proto nazýván střízlivým; proto je tak opatrný a zajišťuje si sráznou propast mezi vlastním poznáním, pochopením, jež líčí, a svým životem – vždyť je střízlivý!

Ale křesťanství tvrdí: je opilý, zůstává v opojení, protože se děsí následků, kdyby byl střízlivý jen jediný den. Jako opilec neví, co dělá, že si takto rozšiřuje poznání a chápaní k vlastní pohromě, neboť, jak řekl jeden střízlivý muž: člověk je na své poznání hrdý a nepomyslí na to, že bude podle něho souzen. Čím více někdo pochopí a čím lépe, tím přísnější bude soud, až ho jednou věčnost donutí vystřízlivět. Střízlivý však opravdu není, zrovna tak málo jako člověk, který si s ohromnou chytrostí přesně vypočítal, co potřebuje, aby zůstal ve stavu, kdy se vědomí rušivě neprobudí. Rozšiřuje si poznání, chápání, protože si myslí, že v tom žádná opilost není. Proti svému poznání se obraňuje a jedná velmi chytře, že se proti poznání brání; myslí si totiž, že v něm není nic, co by mělo znamenat opilost. Ale proč se vlastně proti správnému poznání brání, proč? Protože v základě ví, že by mu zjevilo, že opilý je, a to také učiní, až mu jednou věčnost zabrání, aby se proti němu ohrazoval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Suďte sami!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.