JAKUB BOUDA

Zdrhej, poutníče

Aforkalypsa – svazek třetí

Dosud vyšlo:

I      Aforkalypsa
II      Aforkalypsa – Záhadný grimoár

© Jakub Bouda, 2019
© TISKÁRNA K&B, s.r.o., 2019
Typography © J. Tchenda Čerych, 2019
Obálka: Martin Sketchnito Šťastný
Korektura: Martina Krešne

ISBN

Slovo autora

Magie je úžasná věc. Je tady a zároveň není, setkáváte se s ní, ale nedokážete na ni ukázat. Bude to patrně proto, že nejste čarodějem. Každý čaroděj být nemůže. Ale někdo ano. Někdo dokáže být čaroděj skrz na skrz až do morku kostí.

Až kam sahá paměť, bloudí světem starý a šedivý muž, kterému pro neznalost jiných jmen ostatní říkají Rumblitz. A ten čarodějem být umí. A vy máte opětovnou možnost něco se od něj naučit…

1 – Srdcová záležitost

„Opatrně,“ sykl jeden z kněžích a pomalu dřel záda o stěnu tmavé chodby. Opatrnosti nebylo nazbyt. Chodba byla to poslední, co je dělilo od téměř nemožného úkolu a ten úkol už bylo slyšet. Vedoucí patriarcha si otřel zpocené čelo a znovu se podíval do pergamenu, který nesl před sebou jako zbraň. Jestli to nevyjde, docela jistě se setká se svými bohy. Mistr Ozzmael byl v tomhle ohledu velice přesvědčivý. Ale proč na to teď myslet. Na světě jsou jistě horší zkoušky, než se měsíce motat ve vyprahlé poušti, dusit se vlhkem v příšerném pralese, být pronásledován horskými obry, divokými psy, obrovským hmyzem, a to vše uprostřed klubka nervů, které se stalo z jeho doprovodu. Ale teď už jsou u konce. Je jich už jen sedm z původní stovky, ale tenhle úkol zvládnou. Co může být těžkého na tom chytit obrovského opa se dvěma páry rukou a vpravit mu do hrudi ještě jedno srdce. Bude to brnkačka. Anebo ne.

Na konci chodby se totiž ozval příšerný řev, který rozvibroval stěny chodby. Když ozvěna předala poslední hlásku, smetl ze sebe patriarcha prach a netopýří trus a tiše zavelel k dalšímu pohybu. Šestice k smrti vystrašených mnichů se neochotně dala do pohybu. Našlapovali opatrně i pomalu, vlekouce za sebou těžkou kovanou truhlu. Šli nalehko, zbraní už dávno pozbyli a navíc neměli nikomu ubližovat. Měli jen něco ukrýt. A pravděpodobně u toho všichni zemřou. To si uvědomoval i patriarcha, když došel k poslední zatáčce v chodbě. Znovu překontroloval pergamen, poté se otočil na své druhy a přečetl kouzlo statečnosti. Všichni zasažení se jakoby narovnali a v jejich očích vystřídalo odhodlání již skoro napevno usazený strach. Alespoň na oko. Kněží si to neuvědomovali, ale jejich těla i mozky strachem umíraly. To už ale truhlice stála na samém konci chodby, která ústila do tmavého rozměrného dómu.

„Áaaaarghhh,“ ozval se uši rvoucí skřek přímo před nimi. Na to ale byli kněží připraveni. Jeden z nich se rozeběhl podél stěny doleva, druhý na opačnou stranu. Tmavá hmota ve tmě nesouhlasně zabručela, ale to už vybíhal třetí a čtvrtý kněz. A další dva. Ti běželi přímo proti němu. Op se nedokázal rozhodnout, po kterém z nich dříve vyrazit, a tak ztratil důležité vteřiny. To stačilo patriarchovi, aby otevřel dovlečenou truhlici. Místnost rázem oslepilo zářící světlo a patriarcha z truhlice vyňal dosud pulsující srdce, šířící kolem sebe purpurovou zář. Světlo vyrušilo ze soustředění jednoho z kněží a něco ošklivě křuplo. Všem do jednoho při tom zvuku naskočila husí kůže, ale běhali dál. Ozvalo se další křupnutí. To druhý kněz nestihl včas uhnout před obrovskou, sevřenou pěstí rozzuřeného zvířete. Jenže to už se patriarcha napřahoval. A také hodil. Op se zrovna otáčel po dalším vetřelci a jeho netopýří křídla šustila o stěny jeskyně. Ti běhaví tvorové vypadali tak chutně. Hned, jak je pochytá, podívá se na zoubek tomu s tím světlem. A pak ho světlo zasáhlo přímo do hrudi. Nic mu nebylo platné, že každá z jeho čtyř rukou svírala hrdlo zbývajících běžců.

Jeho kůže na hrudníku vzplála jako pergamen a stejně tak i maso pod ní. Žár odhalil holá žebra a mezi nimi nyní bila dvě srdce. Zpočátku každé v jiném rytmu, ale s každým nádechem se tep obou srdcí srovnával. Pak se purpurová zář změnila na modrou a jeskyni rozčísl oslepující paprsek. Poslední, co patriarcha spatřil, byly třiceticentimetrové tesáky a udivený výraz v opím obličeji. Pak se zase vše ponořilo do čvachtavé tmy, když op zasedl k nečekané večeři.

Poté, co se strachem polomrtvá postava vypotácela z jeskynní chodby na čerstvý vzduch, zářily na obloze hvězdy. Patriarcha se sesul bezvládně na zem a sípavě oddychoval. Trochu si odpočine a vydá se na cestu zpět. Musí nahlásit splnění úkolu. Před očima se mu zatmělo, když si pokusil představit, co si Herpes asi vymyslí příště a zda u toho ještě bude. Vteřinku nato upadl do bezesného spánku.

2 – Posel s budoucností

Slunce v barvě pomeranče pomalu olízlo vrcholky hor nad Leišenskými pláněmi a nezadržitelně stoupalo po obloze. Desítky kohoutích hlasivek soupeřily o jeho nejhlasitější uvítání a do té kakofonie otevřel oči starý čaroděj. Koncem hole prohrábl doutnající uhlíky v ohništi a přiložil. Nakrmený oheň jasně zazářil, čaroděj k němu obrátil dlaně a snažil se do nich vmasírovat trochu tepla. Když mu prsty na starých vrásčitých rukou trochu povolily, svázal si dlouhé šedivé vlasy do copu a ledabylým trhnutím hlavy jej usadil na léty zkroucených zádech. Pak se posadil na hrubě otesanou lavici a v hliněném hrnku rozdrtil hrst kávových zrn. Oheň mezitím dostatečně prohřál vodu a vzduchem se rozšířila životadárná vůně kafe. Čaroděj si horkého nápoje usrkl, ale jen tak, aby si neopařil rty a jazyk. Když za sebou uslyšel hlasy, položil hrnek na lavici, vstal a protáhl se, až to zapraskalo. Hrnek s kafem odrážel paprsky vycházejícího slunce a pyšně celému světu sděloval, že jeho majitel je ´nejlepčí´ děda na světě.

„Yoriku!“ zvolal Crabathor na malého chlapce se zlatavými vlasy.

„Ano, otče?“ zastavil se Yorik v běhu.

„Nejdřív se běž umýt.“

Yorik zklamaně svěsil hlavu, vrátil se k otci, který mu podal kus plátna a mýdlo.

„A vezmi to pořádně, ať se nemusíš vracet,“ dodal Crabathor a vycenil u toho silné ostré zuby.

„Jistě, otče,“ povzdechl si Yorik a zmizel po cestě k pramenu.

„Musíš bejt pyšnej, co?“ prohodil Messuleth k Rumblitzovi, který celou scénu s Yorikem pozoroval s přivřenými víčky.

„Na co?“ zabručel Rumblitz.

„No, jak to mladýmu jde, výchova a tak.“

„Těžko říct. Nikdy jsem dítě nevychovával a na svoje dětství už si skoro nepamatuju. Ale počítám, že vládce dvou zemí výchovu jednoho spratka zvládne. A já nejsem ten, kdo by mu měl dávat rady. Crabathorovo dětství jsem procoural světem a kdybych mu měl doporučit někoho zkušenýho, zcela jistě by první jméno, který mě napadne, bylo Ghostraktor. Vychoval tři děti a z toho dvě ženský. To už chce kumšt,“ uzavřel nebývale dlouhou řeč Rumblitz.

„No, ženský,“ prohodil pochybovačně Jenikus, který se v sandálech došoural až k ohni. „Terora je spíš chlap.“

„To byla její máma taky, ale do vočí bych jí to nikdy neřek,“ usmál se Messuleth.

„Protože jí dycky čumíš na kozy,“ zasmál se Jenikus.

„Na tom něco bude,“ prohodil Rumblitz a podal Jenikovi pytlík s kávovými zrny.

„Ještě že nás neslyší,“ poznamenal Messuleth.

„Která z nich?“ zašeptal Rumblitz a zašklebil se, až se mu hustá spleť jizev v obličeji poskládala do indiánského lapače snů.

„Není to jedno?“ prohodil Jenikus a napřáhl svůj hrnek s kafem, aby si přiťukl s Rumblitzem. Ten polekaně ucukl, až mu kafe cáklo na ruku.

„Co blbneš?“ komentoval situaci Jenikus. „Bojíš se, že ti to voprejskam, dědo?“

Rumblitzovy oči přešly z jasně zelené barvy do šedé a koutky se mu zkroutily tak, že se málem dotkly nad bradou.

„Vopatrně, ty zvedači mršin,“ řekl pak Rumblitz a jeho tvář byla jako vytesána z kamene. „Mně nikdo, dědo, říkat nebude.“

V ten moment zatahal Rumblitze někdo za sutanu. Rumblitz se otočil a spatřil malého Yorika s očima na vrch hlavy.

„Ty se zlobíš, dědo?“ otázala se ta malá nevinná tvář s neškodným úsměvem.

„Ale to víš, že ne,“ usmál se Rumblitz, vrazil Jenikovi svou hůl a zvedl malého Yorika do náruče.

„A budeš dneska čarovat?“ ptal se dál natěšeně Yorik.

„A ty bys chtěl?“ odpověděl otázkou Rumblitz a upřeně se Yorikovi podíval do očí.

„Ano, dědo. Moc bych chtěl.“

„Tak dobře,“ zamyslel se Rumblitz. „Ale musíš mi pomoct. Jsem už starej a sám to nezvládnu.“

„Pomůžu ti rád, dědečku.“

„Dobře. Ale teď se mazej pořádně nasnídat, protože-“

„-protože nikdy nevíš, jestli se dožiješ oběda,“ dokončil větu Yorik a upaloval si pro tlustý krajíc chleba, který mu připravila matka.

„Správně!“

„Máš pravdu, Rumblitzi,“ řekl Messuleth. „Ty bys děti fakt vychovávat neměl.“

„To nikdo z nás,“ opáčil Rumblitz a vylovil z kapsy fajfku.

„Tak to máš recht,“ řekl Jenikus a vyklopil do sebe zbylý obsah hrnku.

„Co budeme dělat?“ nadhodil Messuleth a svezl se k ohništi, aby si prohřál bosé nohy.

„Nevim,“ odvětil Rumblitz. „Co bys chtěl dělat?“

„Já nevim,“ pokračoval Messuleth. „Už se tu roky jen tak poflakujem, a kdybych obden necvičil Teroru, ukousal bych se nudou.“

„Hele, Messulethe, nebyl si to ty, kdo se kdysi rozplýval nad tim, že jednoho krásnýho dne si lehne a už nebude muset nic dělat? A když se ti to konečně splní, tak zase hudruješ.“

„Přiznávám,“ řekl Messuleth. „Ale vono se to časem přežere.“

„Jako všechno,“ přitakal Jenikus.

„Vy máte starosti,“ řekl Rumblitz. „Já bych řek, že se něco posere dřív, než byste čekali.“

„Hm,“ zabručel Messuleth. „A víš, že se na to docela těšim?“

„Tak to mi vykládej,“ bleskl očima Rumblitz. „Už se nemůžu dočkat světa, kde každýmu hajzlovi, kterej mě nazve dědou, upálim haksny v kolenou.“

„Myslim, že nadešla tvoje chvíle,“ řekl Messuleth a ladným pohybem se překulil vzad, aby se vzápětí vymrštil zpět na nohy.

„Proč myslíš?“ zeptal se ho Rumblitz.

„Protože támhleten smrad,“ a ukázal na přibližující se postavu, „ti svého času říkal dokonce dědku.“

„A to von si dá dozajista pozor,“ řekl Rumblitz, když si prohlédl přibližujícího muže. „Leda by mu chutnaly mouchy.“

Mezitím došel muž až k nim. Zářivě černé vlasy mu padaly na široká ramena, ze kterých vyrůstaly mohutné ruce obalené hadovitou spletí svalů. Muž byl minimálně o půl hlavy vyšší než Rumblitz a do rozlohy by si určitě nezadal ani s Ghostraktorem. Jeho pohled byl tvrdý, ale uctivý a z pevně sevřených rtů se dal vyčíst náznak přátelského úsměvu.

„Vítej, Umejtési,“ přivítal ho Jenikus. „Co tě k nám přivádí?“

„Nesu zprávy Crabathorovi. Nevíte, kde bych ho našel?“

„Je támhle v domě. Myslím, že snídá s rodinou. A když tě tu máme,“ vyzvídal Rumblitz, „Jak se má můj přítel Stozim?“

„Tleje.“

„Tak to je dobrá zpráva,“ prohlásil Rumblitz.

Jenikus s Messulethem se na Rumblitze udiveně podívali.

„No co je?“ rozhodil rukama Rumblitz. „Pro Pikta je pocta být pohřben. Takové pocty se nedostane každému.“

„A co ti, co se pocty nedočkají?“ zeptal se opatrně Messuleth.

„Vrátí se do potravního řetězce.“

„Už to chápu.“

„Tak skoč k bráně a nech vyvěsit vlajku.“

Jenikus vyprskl smíchy, až se z toho rozkašlal.

„Aby ses neudávil, ty jelito,“ zpražil ho Messuleth. „Nechápu, proč sem musel po Ghostraktorovi zdědit zrovna tohle.“

„Protože z jeho brnění bys vypad,“ zkonstatoval Jenikus.

„No, to asi každej, kdo nesnese štěnice,“ upřesnil Rumblitz.

„Vy jste fakt paka,“ ulevil si Messuleth a otočil se k Umejtésovi. „Pojď, vezmu tě k němu.“

***

„Takže ty tvrdíš, že kolem Halinských břehů se pohybuje podezřelé množství carpetských lodí,“ zadumaně shrnul Umejtésův výklad Crabathor.

„Ano, pane.“

„A zahlédli jste je i ve vodách tvé rodné Erotreje a Lichánu.“

„Tak jest, pane.“

„Hm. Vím, že ti to nepřísluší, ale si jeden z nejvýkonnějších námořních důstojníků, který kdy pro nějakého vládce pracoval, takže, co z toho usuzuješ?“

Umejtés nejprve sevřel rty, jako by z posledních sil věznil slova, ale nakonec nad ním zvítězila pýcha.

„Víte, pane,“ začal váhavě. „Ono není tak důležité, co si myslím, jako to, co tím Carpeťané sledují.“

„A ty víš, co tím Carpeťané sledují?“ zeptal se pobaveně Crabathor.

„Myslím, že ano, pane. Připravují se na válku. Na velkou a strašnou válku, jakou tenhle svět ještě nezažil. Když si dá někdo tu práci, aby vypravil stovky lodí se zásobami, určitě se chystá vypravit i ty, jimž jsou zásoby určeny.“

„Zajímavý poznatek, Umejtési. A dokázal bys odhadnout i to, co s tím udělám já?“

„Naprosto, pane. Spravíte o tom svého otce a potom Carpeťanům všichni půjdeme rozbít hubu.“

„Přesně, Umejtési, přesně,“ procedil skrz zuby Crabathor. „A proč to udělám?“

„Protože čekat na první pohlavek je poloviční cesta do trávy.“

„A když není tráva?“

Umejtés na sucho polkl. Tahle otázka byla záludná a vůbec netušil, jak na ni odpovědět. Bude se muset řídit rozumem, jak mu to vždy radil starý dobrý K ´Albi.

„Budete mít plnou hubu písku?“ zkusil to Umejtés.

„No, to tak nějak máme pořád, Umejtési. Ale nedělej si s tím hlavu. Jen jsem zkoušel, zda mě posloucháš a zda jen slepě neodpovídáš na mé dotazy.“

„A jaké jsou tedy vaše rozkazy, pane?“ řekl Umejtés a napřímil se do celé své výšky, což způsobilo, že se mu v ten okamžik Crabathor díval někam na bradavky.

„Běž a zburcuj Sch-tab. Všichni ať se co nejrychleji připraví. Kontaktuj Hanzeka se Zasrun, předejte zprávy Tchosasereshovi a vyšli posly k Halinským. Anebo ne. K Halinským se vypravím sám.“

„Ještě něco, pane?“

„Ano. Až sem půjdeš příště, usekni si nohy v kolenou. Bolí mě z tebe za krkem.“

Umejtés zbledl.

„Měl by ses tvářit veseleji, Umejtési,“ ozvalo se mu za zády. „Neznám moc lidí, co zažilo Crabathora žertovat,“ dopověděl myšlenku Rumblitz a posadil se na hranu stolu.

„Ani já ne, pane. Vlastně neznám nikoho.“

„Nedělej si z toho hlavu, mladý příteli. Váš problém mohou vyřešit podpatky. Ty je přestaneš nosit a jemu je seženeš,“ zašklebil se Rumblitz.

„No, ano, možná…“ koktal Umejtés.

„Tak už běž,“ pobídl ho Rumblitz. „Protože když tu budeš stát jako solnej sloup, mohlo by ho napadnout, že na podpatky kašle.“

Umejtés pochopil, zasalutoval a v mírném záklonu, aby své paty nořil co nejhlouběji do písku, odběhl.

3 – Dost bylo meditace

Nad chrámovým komplexem se proháněla mračna a vytrvalým deštěm, který v tomto období prakticky neustával, bičoval náhorní planinu. Na ní zcela osamocen seděl zkušený mnich a samozvaný bůh v jedné osobě. Bylo to zvláštní. Jeden by řekl, že hrdelní popěvek, který zní něco jako óhmmmm, se musí časem omrzet, zejména pokud jste sycen jen duševní stravou a záda vám vytrvale smáčí provazy vody, bez ustání se snášející z nebe. Jenomže K ´Albi nebyl jako ostatní smrtelníci, pokud tedy vůbec smrtelníkem byl. Proto již několik týdnů seděl tam, kde seděl a četnost jeho óhmů by hravě strčila do kapsy jakoukoli hudební aparaturu. Zdálo se, že nikdo a nic nedokáže tohoto piktského boha vytrhnout z meditace. A přece.

Strážní mniši rychle otevírali bránu, když se na dohled objevila malá skupinka noviců, kteří vlekli téměř bezvládné tělo. Muž v přerušovaném bezvědomí, kterého mniši dovlekli až do Nepijthóhmského chrámového komplexu, něco tiše zamumlal.

„Dejte mu napít a odneste ho do komnat k akolytovi. Ten muž bude potřebovat mnoho péče, aby přežil. Pokud už není pozdě,“ řekl jeden ze starších mnichů.

Když jste bůh a nezáleží na tom, jak jste se jím stali, není třeba účastnit se každé schůzky, abyste věděli, co si lidé povídají. Stejně tak i K ´Albi procitl z nirvány, kterou mu navozovala meditace, a pozorně se zaposlouchal do slov, která unášel vítr.

„No, zdá se, že dost bylo meditace,“ pronesl do sílícího deště a vydal se po kluzké cestě dolů, do nitra chrámového komplexu, aby akolytovi pomohl s léčením toho neznámého muže.

Když K ´Albi rozevřel těžké a řezbami bohatě zdobené dveře, seděl už akolyta u mužova lůžka a vlhkým kusem plátna mu vlhčil horečkou popraskané rty. Muž, v tuto chvíli celý nahý, bez hnutí ležel a jen nepatrně se zdvíhající hrudník dával na vědomí, že žije. Jeho tělo bylo protkáno sítí všemožných ran a oděrek, slévajících se do několika velkých modřin. Některé z ran byly zanícené a další těžce mokvaly.

„Ten chlap vypadá jako učebnice pralesních útoků,“ pronesl K ´Albi a sklonil se k mužovým rtům. „A navíc jím lomcuje několik otrav současně,“ dodal, když se od mužova dechu štítivě odtáhl. Muž se mezitím prohnul jako luk a z jeho rtů vyšel hlasitý a bolestný sten plný prožitých hrůz.

„Nejdřív vyčistíme tělo,“ navrhl K ´Albi. „Pak se postaráme o duši.“

Akolyta přikývl a odešel do vedlejší místnosti, kde v hliněné misce začal drtit několik vzácných horských bylin. K ´Albi mezitím prohlédl mužova zranění. Kromě milionů vpichů od pralesních komárů měl tento nebožák nohy i ruce rozdrásané do krve o ostrou pralesní trávu. Na dvou místech neslo jeho tělo známky štířího bodnutí, což bylo na jednu stranu dobře, protože štíří jed v jeho krevním oběhu bránil postupu hadího uštknutí, kterému se ten nešťastník taktéž nevyhnul. Levou ruku měl zlomenou nad loktem a natržená svalovina dávala tušit, že se tak stalo za použití brutální síly.

K ´Albi si připravil obvazy a dlahu. Nejprve za asistence několika noviců, kteří zdevastované tělo přidržovali, narovnal zlomenou kost a přiložil k ní dlahu. Když zafixoval ruku, vrhl se na čištění všemožných kousnutí a uštknutí, k čemuž používal vlastnoručně vyrobené masti a posvátný oheň, který zde hořel ve stovkách rozvěšených misek po stěnách. Na závěr do něj společnými silami vpravili nevábně zapáchající nápoj, který připravil akolyta. A pak už zbývalo jen čekat, protože když vás ošetřuje samotný bůh, jsou modlitby tak nějak mimo mísu.

Dny střídaly noci a muž se stále zmítal v horečkách. Po celou dobu u něj bděl K ´Albi a snažil se jej udržet při životě. Přitom se snažil poskládat útržky vět, které nemocný v horečkách křičel. Běžný člověk by výkřiky o čtyřrukém démonovi, planoucím druhém srdci a živé travině přisoudil horečce a stavu pacienta, ale ne tak K ´Albi. Na světě už byl nějakou chvíli na to, aby věděl, že noční můry jsou noční můry, ale ani ty se neobjeví z ničeho nic a většinou mají alespoň částečný reálný základ. Když se pak mezi halucinacemi ozvalo i jméno Herpese, byl K ´Albi doma. Herpes, syn Kýho-Kýra už byl neslavně znám ve většině civilizovaného světa. A pouští-li se takový vládce do obcování s démony, nebude to žádná pěkná věc. A navíc by se to mělo někam hlásit.

K ´Albi tiše seděl na kraji lůžka a přemýšlel nad pergameny, které si vyžádal v chrámové knihovně. Když odešel poslední z noviců, které zval ke stolu obrovský gong, sroloval K ´Albi svitek a zastrčil si ho za sutanu. Chvilku hleděl na nemocného muže a váhal. Ale ne dlouho. Pak sáhl do váčku, který měl koženou šňůrkou přivázaný na krku a vyňal z něj bílou tobolku, kterou nemocnému zasunul do úst.

„Promiň, kamaráde, ale bohové si nepřejí tvé přežití.“

Na tváři ležícího muže se na moment objevil úsměv. Pěnu, která se objevila v koutku jeho úst, setřel piktský bůh lemem své sutany, vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Když vešel do jídelny, kde se dřevěnými lžícemi sytily desítky mnichů, pohlédl na akolytu a smutně zavrtěl hlavou. Akolyta tiše přikývl a pokynul několika novicům. Ti odložili lžíce a beze slova se šli postarat o mrtvé tělo.

„Musím jít,“ řekl K ´Albi akolytovi, když osaměli.

„Každý máme před sebou nějakou cestu,“ odvětil akolyta a usmál se.

„To zcela jistě. Otázkou jen zůstává, kde ta cesta skončí.“

„To ty jistě víš,“ usmál se znovu akolyta a stiskl K ´Albimu ruku ve svých dlaních. „Jen nezapomeň, že jako bůh musíš i dávat, nejen brát.“

K ´Albi se zastyděl a do tváří mu vběhla červeň.

„Není třeba se pýřit, drahý příteli. Jistě víš, proč to děláš,“ dodal akolyta a doprovodil K ´Albiho k chrámové bráně. Tam na sebe oba vzájemně kývli a jejich pohledy přerušilo až zaklapnutí závěsů.

„Tak. A teď rychle najít Rumblitze. Hodně rychle,“ pomyslel si K ´Albi a vyrazil ke koním.

4 – Já, Herpes laskavý

Ohnivě rudá koule se odpoutala od vodní hladiny a sdílela světlo a teplo. První paprsky se dotkly palácových kopulí a ozářily korouhve. Střechy paláce jakoby zalila ohnivá vlna, která vlila do žil život i místnímu lidu. Jakmile zmizel poslední náznak noci, dalo se město do pohybu. Zbrojíři a kováři s desítkami pomocníků kalili meče, vyklepávali helmice a okovávali štíty. Jiní zase napínali tětivy a další kompletovali šípy. Hotové zbraně byly nakládány na vozy a nekonečný had povozů je odvážel kamsi za město, kde vznikala armáda, jakou svět ještě neviděl.

Desítky, ba co dím, stovky porobených kmenů i celých národů v jednom nedozírném chumlu, pod novou vlajkou Carpetie, jak ji Herpes nazval, se táhli se od moře až k horám, od pouště až k pralesům. Muži i ženy rozdílných barev i vyznání. Ti, co přežili Herpesovy vpády, i ti, co před ním ohnuli kolena bez boje. Mladí, staří, silní i chytří. Desetitisíce zoufalých jednotlivců přeměněných na jednu velkou železem pobitou pěst. Pěst, která si vzala za své dobýt svět a rozdrtit nepoddajné.

A nebyly to ledajaké kmeny. Spatřiti jste mohli náčelníky a vůdce věhlasný národů, jako byli stále popuzení Nervové, do prachu zadupávající města Vandalové, Tangobardi, Narkomani, Negrité až ze středu nekonečných džunglí Bonga, Kundové i Masojedové, ale i tuzí Šmédi, šikovní Kikáni a v neposlední řadě i barbaři, jako byli Chachaři, Degeni a Hambové.

Herpes naposledy se zalíbením přejel pohledem početné davy a zatáhl závěs. Na nízkých pohovkách zatím seděli zvědové, kteří každý den spravovali svého krutého vládce o novinkách ve světě.

„Halinští stále nemají ani nejmenšího tušení, pane,“ zvěstoval jeden z nich. „Jejich flotila je v přístavištích a oni si jen nacpávají svá tučná břicha, spílají desítkám svých bohů a leniví. Snad jen ve Fakediamondu se pod vedením dvou královských bratří netloustne a stále se zde připravují na válku.“

„Na válku s kým?“ zeptal se Herpes.

„Na válku s kýmkoli, pane.“

„Zajímavé.“

„To jistě, pane. Jsou to zběsilci lačnící po krvi. Můj děd měl kdysi tu čest se s nimi setkat. Budují svá vojska už z malých dětí. Kdo není dost dobrý, je svržen ze skály. Nikdy se nevzdávají a doposud ještě nikomu nepodlehli. Porazili i vašeho otce v bitvě u Fenyklových polí.“

„Ale to je výborné!“ vyskočil z lenošky Herpes. „Ihned k nim vyšlete posly. Takové bojovníky je třeba získat na svou stranu. Zahrňte je bohatstvím, pokud se přidají k naší věci.“

„A pokud ne?“

„Pak se připojí k zástupům otroků. My zvítězíme s nimi či bez nich. Ale uznávám, že dle tvého popisu by bylo rozumnější bojovat po jejich boku, než se tlačit na jejich ostří.“

„To je, můj pane, vždycky lepší. Zejména pro první linie.“

„Chceš tím snad něco naznačit?“ ušklíbl se Herpes.

„Nikoli, můj pane.“

„Dobře tedy. Pak vyraž na cestu a přiveď ty úžasné bojovníky k mému trůnu.“

„A pokud odmítnou?“

„Pak budu potřebovat mnohem víc lidí do prvních linií,“ sykl varovně Herpes.

„Nějaké další novinky? Co třeba ty?“ ukázal Herpes na dalšího z přítomných.

„Můj pane a vládče. Moji muži…“

„Tví muži?“ přerušil ho Herpes.

„Ehm, tví muži pod mým skromným velením,“ opravil se muž a koutkem oka pozoroval Herpese. Když ten již nic nenamítal, pokračoval. „…tví muži sloužící na moři hlásí časté přepady zásobovacích lodí. A také jsou hlášeny útoky na průzkumné lodě nedaleko břehů Lichánu a Erotreje.“

„A hodláme s tím něco dělat?“

„Těžko říct, pane. Jejich lodě jsou rychlé, jejich posádky posedlé snad nějakým démonem, objevují se rychle a ještě rychleji mizí. Neberou zajatce ani nezabavují zboží.“

„Tak kde je potom problém?“

„No, oni nám ty lodě potápějí.“

„Ale proč?“

„Podle vyjádření muže, který je vede, tak protože můžou.“

„Protože můžou? Co je to za důvod?“ zbrunátněl Herpes.

„Nedokáži vám odpovědět, pane. Ten chlap se u toho vždy královsky baví a jeho muži o něm tvrdí, že je to bůh.“

„Jako já?“ podivil se Herpes.

„Ne, tenhle se zdá být opravdový.“

Místnost ztichla natolik, že i kolibřík, uvězněný v nádherné, zlatem vykládané voliéře, přestal mávat křídly a raději tiše zemřel. Jeho malé tělíčko ani nestačilo začít chladnout, když se k voliéře dokutálela setnutá hlava.

„Mno,“ mlaskl Herpes, když otíral ze širokého meče poslovy zbytky. „Ještě někdo tu pochybuje o mém božství?“

„Ale ovšem, že ne, drahý vládče,“ ozvalo se unisono.

„A nese ještě někdo z vás špatné zprávy? Že bychom to vyřešili najednou, aby tady Mardonius nemusel stále běhat sem a tam s pytlem a košťaty.“

„Jsi velice laskavý, pane,“ utrousil Mardonius a zvedl ze země za vlasy odseknutou hlavu a vhodil ji do plátěného pytle.

„Vidíte? Lid ve mně vidí laskavého vládce. A já jsem laskavý. Proto ukončíme dnešní audienci. Zůstane tu jen Ozzi.“

Když všichni přeživší, kromě jmenovaného Ozziho, opouštěli pozpátku místnost, povstal nevelký, zakřiknutý mužík, oděný pouze v dlouhé róbě a uklonil se.

„Drahý vládče a otče národů. Ty, jenž spojuješ širý svět, věz, že i já přináším špatné správy. Stále se nevrátil nikdo z výpravy k Demonkovi. Nemáme žádných zpráv, ni jejich kostí. Těžko odhadnout, zda uspěli či ne. Potrestej mne, prosím, můj pane, neboť si nezasloužím tvou neskonalou dobrotu, když nejsem schopen zajistit tak jednoduchý úkol.“

Herpes zvedl oči, pohlédl na malého muže a usmál se. „Nenabízej něco, co není tvé. Není třeba brát si tvůj život zbytečně. Však řekni, komu by tvoje smrt prospěla? Šelmy nakrmíme zajatci a u tebe můžeme využít tvou věrnost a potenciál. Ano, jsem krutý, ale nejsem nespravedlivý. Rád dávám smrtelníkům druhou šanci. Ty sám víš jistě nejlépe, jak dokáži být trpělivý a laskavý. Zejména laskavý. Odpouštím i zrádcům, pravda jen tehdy, pokud nezradí mě. Ale proč zradit laskavého pána? Takže abys mi rozuměl, nebudeš popraven, ale obdarován. Bude ti dán úkol. Dle mého je prostý a jeho dosavadní nesplnění je pouze dílem náhody a špatného výběru těch správných lidí. Leč nezoufej. Nyní ty sám si můžeš vybrat společníky na cestu a zajistit tak splnění úkolu osobně. Žádej cokoli, co budeš potřebovat na cestu a o vše se osobně postarám.“

Mužík se rozpačitě podrbal pod zadním okrajem suknice a hlasitě polkl.

„Nyní tě nechám chvilku o samotě, abys mohl v klidu sestavit seznam potřebných věcí a lidí. Předej ho pak Mardoniovi a já se postarám, abys měl ráno vše připravené k odjezdu. A ještě tě o něco požádám,“ dodal pak Herpes.

„Ano, jistě,“ odpověděl pobledlý mužík.

„Dotáhněte to konečně do konce a vraťte se užívat mé laskavosti. Nerad bych nakonec musel vstát, přestat se věnovat budování světového míru a dojít vše vyřešit osobně. Takovou cestou by moje laskavost jistě utrpěla vážné trhliny. Rozumíme si?“

Mužík jen mlčky pokýval hlavou, skrývajíce vzdor. Herpes se zvedl z lenošky a hladíce si vousy na bradě, odcházel zpět k balkonu. Když prošel, na okamžik strčil skrze závěs hlavu zpět a předvedl zuby v ohromném zářivém úsměvu. „A abych nezapomněl. Šťastnou cestu, bratře.“

5 – Válečná rada

„Halinské břehy máme na dohled, pane!“ zvěstoval strážný ze strážního koše. Umejtés si zaclonil dlaní oči a musel dát strážnému za pravdu. Pokýval hlavou a vydal se po zářivě vydrbaných schodech do podpalubí, aby se o informaci podělil s Crabathorem. Ten seděl usazený za nahrubo ohoblovaným stolem a zrovna míchal v poháru kostky.

„Nerad vás ruším od hazardu, pane, ale za malou chvilku budeme přirážet k Halinským břehům,“ zvěstoval Umejtés v pozoru, hned, co se prosmýkl pod nízkými futry.

Crabathor na Umejtése nepřítomně pohlédl a promluvil.

„Nechápu, o jakém hazardu tady mluvíš“ a obrátil pohárek na stůl, kde se objevily dvě šestky a jedna čtyřka. „My hrajeme o facky,“ uvedl situaci na pravou míru, a aby dodal svým slovům váhu, jeho ruka opsala malý, ale rychlý oblouk.

„Ta byla,“ zafuněl Messuleth a zvedal sebe i poraženou stoličku.

„Přidáš se?“ nabídl Umejtésovi místo u stolu Crabathor.

„Ses posral, ne?“ nesouhlasil Messuleth a dvěma prsty zkoušel kývající se zub. „Podívej se na ty jeho lopaty. Jestli mu padnou šestky, tak už nevstanem.“

„Neboj, nepadnou,“ odvětil se smíchem Crabathor.

„Jak si můžeš bejt tak jistej?“ statečně oponoval Messuleth.

„Protože to mam pod kontrolou.“

„Řek bych, že nelže,“ prohodil směrem k Messulethovi Jenikus, který s pobavením sledoval celý průběh hry.

„Jak pod kontrolou?“ kroutil opuchlou hlavou Messuleth.

„Normálně švindluje,“ přidal se do hovoru Rumblitz, přestože ani neotevřel oči a dál vypadal, jako když podřimuje.

„Jak by moh asi švindlovat,“ nechápal Messuleth. „Vždyť na něj celou dobu koukám.“

„Ty dokážeš okem vidět proudící magii?“ otázal se se smíchem Jenikus.

„Ne, to nedokážu,“ odvětil Messuleth a nasadil vážný výraz.

„No vidíš. A my jo,“ smál se Jenikus. „Proto s nim nehrajem.“

Chvilku bylo naprosté ticho, rušené jen tlumeným křikem námořníků na palubě a šploucháním vln narážejících do boku lodi.

„Ty malej, zasranej hajzle,“ řval Messuleth nahoru do schůdků, po kterých zmizel smějící se Crabathor. „Počkej, až tě chytim, napleskam ti držku, že jí budeš mít jak batoh,“ ječel Messuleth.

„Tak to budete jako dvojčata,“ ryčel smíchem Jenikus.

„Obávám se, že vám to nemohu dovolit,“ pronesl suše Umejtés a zatarasil svou postavou východ z podpalubí.

„Rumblitzi!“ vztekal se Messuleth. Řekni tomu přerostlýmu hovadu, ať mi uhne z cesty, nebo ho na mou duši rozřežu na šňůrky k amuletům.

„Umejtési?“ ozval se Rumblitz. „Domnívám se, že bys ho měl poslechnout. Jak znám Messuletha, tak rozhodně neblafuje a poslední, co potřebujeme, je, abychom se rvali mezi sebou. Naprosto chápu, že jsi loajální ke svému švagříčkovi, ale tohle je věc cti a musí si to srovnat mezi sebou. Navíc jsem si jistý, že se toho až na pár zasloužených pohlavků moc nestane. Měl bys radši řídit vylodění a ochranu Crabathora nechat Yullovi. I když si nejsem jistej, že nějakou ochranu potřebuje.“

Umejtés pokrčil rameny a odsunul se stranou. Messuleth vyletěl jako šipka a už po cestě ukrutně nadával. „Pocem, ty zakrslej hajzlíku, strejda Messuleth má pro tebe pár dárečků…“

„Už chápu ty jeho věčný řeči, že se nudí. Jemu prostě chybí akce,“ řekl Jenikus.

„To nám všem, Jeniku. Ale jen Messuleth o tom vydrží hodiny vyprávět. Ovšem počítam, že za chvilku vychladne.“

Se shora se ozvalo obrovské šplouchnutí a mnohonásobný smích.

„Co jsem říkal,“ usmál se Rumblitz. „Už chladne.“

***

Všichni už byli připraveni na cestu, včetně Messuletha, z kterého crčela voda.

„Nechceš si to alespoň vyždímat?“ snažil se mu pomoct Jenikus.

„Ani ne. Mám v tom půl kovárny a ždímáním by to patrně nechutně utrpělo.“

„No tak si to vyndej, ne?“

„Neřeš, buřte, oschnu cestou.“

„Taky tě mám rád.“

A pak se už výprava dala na pochod. Vepředu kráčel Crabathor s Yullem, za nimi Umejtés s částí námořníků a průvod uzavíral Messuleth, Jenikus a Rumblitz. Neušli ani třetinu cesty a z protějšího kopce na ně někdo mával. Byl to Hanzek a Zasrun, doprovázeni starým Volakusem a samozřejmě i Reginou.

V Messulethovi hrklo, ale nahlas neřekl nic. Rumblitz, kterému to neušlo, se k němu naklonil a povídá: „Buď v klidu, brácho, ta už je pod čepcem.“

„Jo. Na jak dlouho?“ utrousil s třesoucím se hlasem Messuleth.

„Netuším,“ odpověděl Rumblitz. „ Ale zdá se, že je třeba Volakusovi přát opravdu dlouhá léta.“

„Jakmile potkám nějakého boha, osobně ho o to požádám.“

„Tak to máš štěstí,“ přidal se do hovoru Jenikus, „že si z něj neudělal ty šňůrky.“

„Měl sem na mysli nějakýho vopravdovýho boha,“ funěl nasupeně Messuleth.

„A ták, pán si bude vybírat. Tak bacha, aby na tebe nezbyla jen božská Regina.“

„Hele, prr. Co se týče bohů, nejsem nijak vybíravej, ale tyhle samozvaný rychlokvašky, to už je i na mě moc.“

„No,“ podrbal se na zarostlé tváři Rumblitz. „Je fakt, že poslední dobou je bůh každej, kdo má do prdele díru, ale dokud sou na naší straně…“

„Nech toho, prosim tě,“ utrhl se na Rumblitze Messuleth. „Vod kdy se ty staráš, kdo je na čí straně? Doteď ti to bylo vždycky jedno.“

„To ano, drahý asasíne, ale ne všichni se na to dívají stejně. Samozřejmě chápu, že po tom, co jsme prožili už je pro tebe každý další bůh jen další bůh, ale běžný voják na to má jiný pohled a potom je dobře, když budou děsit vojáky z druhého tábora.“

Když se obě skupiny spojily, dojela k nim halinská stráž, která je všechny doprovodila k branám Fakediamondu. Když se brány otevřely, vyhrnulo se ven několik desítek bojovníků, kteří už od pohledu inzerovali, že s nimi nebude moc legrace a pokud náhodou dojde k nějaké zábavné chvilce, smát se budou především oni.

Seřazeným dvojstupem postupovali oba králové, následováni svými manželkami. V rychlosti přivítali návštěvu a všichni se pak odebrali do sněmovního sálu, kde se usadili do kruhu a dali odpočinout nohám a svlažili hrdla doneseným těžkým vínem. Pak povstal jeden z králů a chopil se slova.

„Chtěl bych vás všechny přivítat ve Fakediamondu. Jsem král Tygridas a zde, spolu s bratrem Adydem, vládneme naší milované zemi. Dovolte, abych vás přivítal a zároveň vám i poděkoval za informace o postupu Herpesovy armády. Bez mučení přiznáváme, že jsme o jeho aktivitách neměli ani ponětí a žili jsme v domnění, že od porážky jeho předků jsou Frájové poučeni. Evidentně nastal čas na druhou lekci slušného chování, přičemž rádi přivítáme vaši nabídku na spojení armád.“

Na to povstal Crabathor. Krátce poděkoval za přivítání a víno a stručně představil všechny příchozí. Když učinili formalitám zadost, povstal znovu Tygridas a ujal se slova. Velice stručně představil své bojovníky, kteří podle jeho slov byli válečnými stroji, nevnímající bolest, nestarající se o počty nepřátel, zkrátka vojáci každým coulem, kteří vydrží hladovět, trpět chladem i žárem, ale nikdy nepolevující ve vraždění protivníka.

Poté se ujal slova Crabathor a i on promluvil o svých vojácích. Když zmínil i jejich počty v součtu s piktskou armádou, Tygridas uznale pokýval hlavou. Jako poslední povstal Hanzek. Výčet jeho armády nebyl tak impozantní, ale jednotky zlaté armády, kterou kdysi vybudoval Umejtés a pouštní berberští bojovníci Tygrajové a Tygrejové, taktéž zapůsobili.

„Snad to bude stačit,“ prohlásil na závěr Tygridas. „Říkáte, že Herpesova armáda je nedozírná a dobře vyzbrojená. Budeme muset všichni bojovat jako bratři, abychom ho porazili.“

„V tom případě, tady je má ruka, bratře,“ řekl Crabathor a nabídl Tygridovi svou levici. Ten ji přijal a stejně tak i Hanzekovu, protože ani vládce Lichánu nechtěl zůstat pozadu.

„Dobře, bratři, ujednáno,“ prohlásil Tygridas. „Smažeme nepřátelské armády z povrchu země, spálíme jejich domy, jejich popelem zasypeme pole a jejich mrtvolami nakrmíme šelmy.“

„Na muj vkus je to dost zbytečný práce,“ uvažoval nahlas Messuleth.

„Já na to taky seru,“ řekl Jenikus. „Pach spálenejch mrtvol mi stačí, když cestuju tady s Rumblitzem a hustej dým mě dusí. Nemůžeme radši znásilňovat ženy?“

„Práce ti nevoní a myslíš jen na radovánky,“ usmál se Rumblitz. „To je dobře. Mám na to stejnej názor. Akorát na to znásilňování kašlu. Ale nechal bych se…“

„No, jestli prohrajem, možná se ti to splní,“ řechtal se Jenikus.

„Jestli prohrajem, obávám se, že bude třeba přenechat naše místo diplomacii.“

„V tom případě se mnou nepočítejte,“ pronesl váhavě Jenikus. „Pro mě je diplomacie uzavřená věc.“

„Možná nám s diplomaty pomůže Hanzek. Někteří chlapci z Lichánu jsou údajně otevřeni novým výzvám,“ přidal se k hovoru Messuleth.

„Budiž jim přáno,“ odvětil Rumblitz. „Ale já bych radši vyhrál.“

Z debaty je vyrušil náhlý hlahol z venku. „Mě snad šálí zrak,“ volal Jenikus, když spatřil důvod povyku. K jejich skupince se klátila vysoká, odraná, špinavá a unavená postava, shrbená věkem i únavou. Její tvář však dávala tušit, že stav těla je mnohem horší než stav mysli, a proto díky nezlomné vůli stále ještě stojí na nohou.

„Hej, Sektore,“ zvolal Tygridas do všeobecného šumu. „Podej tomu muži vodu a nabídni mu stolici, nechť uleví svým unaveným údům.

„Co se tak šklebíš?“ ptal se Rumblitz Jenika.

„Ale nic. Jen jsem si představil, co mu na to řekne, až mu ten týpek nabídne hovno.“

„Já myslim, že měl na mysli židli. Ale představa je to zábavná.“

Na to Rumblitz předstoupil, došel k zubožené postavě, posadil se před něj na zem, nacpal si fajfku, připálil a vyfoukl. „No, tak to by bylo. Tak vyprávěj K ´Albi. Co se zase děje?“

A K ´Albi vyprávěl.

7 – Tahle válka neni pro starý

Messuleth seděl v písku, opřený zády o kmen stromu a hlasitě oddechoval. Jenikus, s jazykem vystrčeným, se snažil rozmazat hojivou mast na K ´Albiho zádech tam, kam si K ´Albi sám nedosáhl a ten u toho příšerně vzdychal a funěl. Rumblitz ležel natažený na naditých pytlích s moukou a rovnal si starý hřbet. V této situaci je zastihl Crabathor, který už z dálky kroutil nevěřícně hlavou.

„Nějak vás to sebralo, mládenci,“ prohlásil Crabathor na uvítanou a ušklíbl se.

K ´Albi, který stále setrvával ve vodorovné poloze, rozpačitě rozhodil rukama. „Na tvém místě bych k těm mládencům byl trochu zdvořilejší a to rovnou ze dvou důvodů.“

„A to?“ zvědavě vysunul bradu Crabathor.

„Tak za prvé, už není nikdo z nás žádný mladíček, a byť to tak na první pohled možná nevypadá, zápasíme zejména se svým dechem. Ta druhá věc je skutečnost, že ti, jak ty říkáš mládenci, se poslední dobou specializují na svrhávání vládců a jestli je budeš štvát moc, mohl bys jednoho krásného dne stát na té straně, co o vládu přichází. A na to, že jeden z nich je tvůj otec bych moc nesázel. Zkrátka bys měl úšklebky vyměnit za respekt. To je celé.“

„Ale no tak, K ´Albi. Nebyl v tom žádný posměch, spíš jen konstatování. Přišel jsem se zeptat, kdy vyrazíme, ale jak vidím, možná bych s vámi neměl počítat.“

„No,

to bys opravdu neměl. Nadešel čas, kdy si budete muset poradit sami a nás starce nechat ve starém železe.“

„Žádný starý železo,“ ohradil se Messuleth. „Jen železo.“

„Ale unavený,“ přitakal Jenikus.

Rumblitz se zvedl z mouky a oprášil si sutanu. „Mají pravdu, synku. Měl by ses smilovat nad vetchými starci a dopřát našim starým kostem odpočinek. Už nejsme, co jsme bývali, sil ubývá a já pevně věřím, že Herpese dokážete porazit bez naší pomoci. Nakonec tři starci přece nedokáží zvrátit průběh války.“

„Když říkáš,“ usmál se Crabathor. „Ale kdybyste změnili názor, víš, kde mě hledat. Jo a ještě něco. Tahle válka nebude na pár dní a já bych potřeboval, aby mi někdo dohlédl na Yorika. Napadá mě, že vlastní děd by pro něj mohl být vítaným zpestřením a i přes vaše staré a vetché kosti s vámi bude jistě v bezpečí. Můžu tě o to požádat?“

Rumblitz sice viděl, jak za Crabathorovými zády Messuleth s K ´Albim mávají jako o život, aby na to nepřistupoval, ale nakonec stejně souhlasil.

„Jistě, synu. Možná budu moci alespoň svému vnukovi poskytnout to, co jsem u tebe zanedbal. A máš pravdu, dokud bude jeden z nás dýchat, bude Yorik v bezpečí.“

„Děkuji, otče. A jaké jsou teď vaše plány?“

Rumblitz se podrbal na hlavě, až mu poskočil cop. „No, synku. Když už jsme takhle daleko, chtěl bych se stavit u svého přítele Tchosasereshe. Poté se vydáme zpět do Leišenských plání a budeme lenošit, jak se na starce našeho věku sluší a patří. Možná vezmeme Yorika na malý výlet, aby taky viděl něco z tvé země a neseděl pořád v paláci.“

„To zní jako plán,“ poznamenal Crabathor. „Akorát bych tě chtěl požádat, abys ve společnosti mého syna omezil ten herb. Není to zrovna nejlepší příklad pro malýho kluka.“

„Omezit,“ mumlal Rumblitz. „Jak hodně?“

„Nejlíp úplně. Buď hodný děda.“

„Že tě přetáhnu. Pro tebe nejsem žádnej děda.“

„To máš pravdu,“ odvětil Crabathor. „Pro mě nebudeš děda nikdy. Ať už se vydáváš za starce, jak chceš,“ dodal tajemně Crabathor a otočil se k odchodu.

„Počkej!“ zastavil ho ještě Rumblitz.

„Ano?“

„Dej na sebe pozor. A vyhraj.“

„Jasně, tati. Nechystal jsem se udělat nic jiného.“

„To je dobře,“ odtušil Rumblitz. „Tak jim zlom vaz.“

„Rozkaz, pane!“

„A co teď?“ staral se Messuleth.

„Coby. Počkáme, až se tady pan bůh dá dohromady a pofrčíme do Lichánu. Myslím, že po tom, co nám sdělil tady náš boží přítel, budeme potřebovat radu někoho hodně chytrého. A ne, Messulethe, nemyslel jsem tím tebe,“ uzavřel Rumblitz větu.

„Myslíš, že starej Tchosaseresh je ještě naživu?“

„Nemyslím. Vím to. Nebyl jsem totiž línej a zeptal sem se Zasrun, jak se má její otec. A i kdybych se neptal, věřím, že můj věčně zaměstnaný přítel nemá na smrt prostě čas,“ dodal Rumblitz a tajemně se usmál.

Umejtés stál v pozoru a čekal, až na něj Crabathor zareaguje. Mezitím se rozhlížel po skromném zařízení stanu, který nechal vztyčit král Tygridas pro delegaci. Když už se mu čekání zdálo zbytečně dlouhé a jeho oči přejely vybavení stanu nejmíň po sté, osmělil se a Crabathora oslovil.

„Volal jste mě, pane?“

Crabathor zvedl hlavu od mapy a dlouze se na Umejtése zadíval.

„Dobře, že jsi tady, Umejtési. Poď sem a řekni mi, co vidíš.“

Umejtés se přesunul k hrubě otesanému stolu, na kterém byla položena rozměrná mapa.

„Vidím spoustu hranic.“

„Tak. Přesně,“ řekl Crabathor. „A tohle,“ maloval kouskem uhlu do mapy, „jsme my. Rozuměj Aquilonii. Tohle je Lichán, který povede Hanzek se Zasrun. A tohle je Erotreja. Tvoje země.“

„Moje země?“

„No si vládcem Erotreje nebo nejsi?“

„No, já teda vlastně…“ koktal Umejtés. „Já si nejsem jistej.“

„Ale já jo. A pokud máš pocit, že ti ta zem nepatří, máš jedinečnou možnost ukázat erotrejskému lidu, že ten malý zmetek, co tu kdysi vládnul, už dostal rozum a postaví se na obranu svých lidí, jak se na vládce a boha sluší.“

„No ale já jsem přece členem tvé armády, pane.“

„Tak tě propouštím ze svých služeb,“ odvětil s úsměvem Crabathor.

„A to už nejsem voják?“

„Ale ano. Ale už nesloužíš pod mým velením. Podle tohoto glejtu,“ řekl Crabathor a hodil ho do náruče Umejtésovi, „si odsloužil pod praporem Aquilonie dvacet let. A podle tohoto výnosu,“ podal Umejtésovi druhý, pečetí opatřený dokument, „jsi znovu jmenován do úřadu vládce Erotreje. Chápu, že to není nejvhodnější chvíle, když se na nás připravují veškeré hordy světa, ale na druhou stranu, když neprohrajeme, bude tě lid milovat. Neříkám, že teď máš vše ve svých rukách, protože by to byla lež, ale můžeš ty ruce přiložit k dílu.“

„Tak to vám, pane, pěkně děkuju,“ usmál se rozpačitě Umejtés.

„Hele, švagříčku, už toho můžeš nechat s těma pánama. A neboj se. Budeme bojovat společně. A společně buď zvítězíme, nebo padneme.“

8 – Aquilonský spolek

Jednací sál praskal ve švech. Podél stěn stáli zástupci všech přítomných armád, od generálů po nižší důstojníky. Tygrejští i Tygrajší berbeři, Piktové, Aquilonci, Erotrejci, Lichánci, Čtvéřané a samozřejmě především Fakediamondci jako zástupci Halinských. U obrovského stolu nad svitky map stáli Crabathor s Yullem, Ten, co řve jako hovado, Zasrun s Hanzekem, Umejtés, oba berberští náčelníci Tytam i Tysem, Volakus s Reginou, Dijon, syn vládce Čtvéry a úřadující králové Fakediamondu Tygridas a Adydas. Ten právě mířil hrotem dýky na jednu z map.

„Říkáte, že Frájové se chystají na tomto území zbudovat skladiště zásob pro pozdější armádu?“
„Nejen to, drahý Adyde,“ zareagoval jako první Yull. „Oni už s tím začali. Velitel flotily Umejtés ti jistě potvrdí, že průliv je plný frájských lodí. Dle našich zvědů se chystají vybudovat obrovské překladiště zásob a zbraní, poté vytvořit most z lodí zakotvených napříč průlivem a napadnout Fakediamond zezadu, odkud by útok nikdo nečekal, zatímco vaše vojska budou čelit přesile mířící od Carpetie, jak svou říši nyní nazývá ve své laskavosti její vládce Herpes.“
„To samozřejmě jen v případě, že byste dobrovolně neohnuli koleno,“ dodal Crabathor.
„To se nikdy nestane!“ vykřikli současně Tygridas i Adydas.
„A to Herpes ví. Proto začal se záložní variantou.“
„Ale o co mu jde? Jsme hrdá, ale malá země. Nemáme nic, co by už Herpes neměl,“ řekl Tygridas.
„Právě, že máte,“ vložil se do hovoru Umejtés a sebral Adydovi dýku. Tu pak zabodl do mapy přesně doprostřed Fakediamondu. „Na jednu stranu máte pravdu, králi. Nejste nic. Ale zároveň jste všechno. Jste strategický bod, který je třeba ovládnout pro dobytí našeho konce světa. Útočiště před bouřemi pro loďstvo, které se nedostane včas ke svým břehům. A já vím, jaké zde umí být bouře. Jsou silné a nemilosrdné. Stejně jako Herpes. Doposud to ovšem byla naše výhoda. Se zdecimovanými flotilami si vždy hravě poradíme, a protože nechceme nic riskovat, napadáme je daleko od našich břehů pod pirátskými vlajkami. A Herpes to ví. Jeho síla není na moři, ale na souši. Jeho armády čítají statisíce, co do počtu nemají konkurenci. Potřebuje své vojáky dopravit na naše břehy. A proto jsme tady. Máme své důvody, aby vaše zem zůstala svobodná. Vaše svoboda brání tu naši.“

Crabathor se uznale zašklebil nad Umejtésovým projevem.
„Co dodat. Jsme tu, abychom vám nabídli naše spojenectví v Aquilonském spolku. Jistě ti všichni jeho členové potvrdí, že vládneme v souladu. Každý po svém a přece spolu.“

„Samozřejmě vaši nabídku přijímáme,“ řekl Tygridas. Já akorát nechápu, kde bere Herpes stále nové oddané vojáky.“
„To je jednoduché,“ přidal se k debatujícím Volakus. „Herpes vede pyramidovou válku.“
Zraky všech přítomných se k němu nechápavě otočily.
„Jistě, ani si to nemůžete pamatovat. Pyramidová válka je založená na nejstarších pudech člověka, vlastnit a ovládat. Herpes už nepotřebuje další země, aby nasytil své lidi, ale jen jako odznak své nekončící moci. Frájové samotní nepoznali válku už dlouhá léta. Vojáci jsou verbováni z dobytých zemí. A o jejich motivaci je náležitě postaráno. Pokud si podrobí další zem, jejich povinnosti přejdou na ni. Šíří se to jako požár a jednoho dne to dojde až na samý konec. A na konci jsou jen otrocké řetězy.“
„A my,“ dodal Hanzek.

„Zajímavé,“ pokýval hlavou Adydas. „Takže pokud tomu dobře rozumím, když si nás Carpetie podrobí, stačí pak jen dobýt vás a máme po starostech?“
„Vlastně ano,“ přitakal Umejtés. „Po starostech a po svobodě. Stanete se jen loutkou. A v neposlední řadě u toho nebudete všichni, protože my budeme svou zem bránit.“
„Hele, aby nedošlo k omylu, to byla jen otázka,“ rychle odpověděl Adydas. „Válčíme rádi, ale ne zbytečně.“
„To sou slova chlapa,“ usmál se Crabathor. „Takže teď bychom si měli rozdělit jednotlivé úkoly.“

„Navrhuji,“ vzal si slovo generál Depilos, abychom co nejdříve vyslali tři sta vojáků na západ, kde zničí to obří překladiště.“
„Ale to by byla chyba,“ oponoval Crabathor. „Vojáky určitě poslat, to ano, ale jen aby zajistili okolí. Od pobřeží nás odděluje pás hor, takže by neměl být problém pokrýt zbývající možné cesty.“
„Ale to zbytečně přijdeme o část mužů a nic nezískáme,“ odporoval Depilos.
„Právě naopak. Pokud chtějí Frájové na vašem území vybudovat skladiště pro zásoby a zbraně, nechme je. Až to dokončí, odřízneme je od vlastních zásob. Ale to jen za předpokladu, že nebudou nic tušit. Proto apelujte na všechny muže, aby své hlídky nepodceňovali. O každém zvědu, který půjde naším směrem, musíme vědět.“

„Cože? To je sem máme pustit?“
„Jistě. A pokud náhodou cestou zemřou, musí to vypadat jako útok dravé zvěře. Pošlu s vámi několik Piktů. Nenajdete lepší odborníky na ohlodané mrtvoly.“
„A ti, co nezemřou?“ naléhal Depilos.
„Ty budeme sledovat. Oni nás někam dovedou.“
„Kam asi?“
„Třeba ke zvědům, kteří už tu dávno jsou,“ řekl Yull.
„Chcete říct, že tu máme zvědy?“
„Jistě. Každý má někde zvědy. Tuhle hru Herpes nevymyslel včera. Za tím stojí dlouhodobé přípravy. Kdo myslíš, že mu poradil skvěle ukryté místo pro skladiště, kam celý rok nepřijde lidská noha? A kdo myslíš, že mu poradil nejpříhodnější místo pro přepad čtvérského vojenského přístaviště? Jen díky tomu má v tuto chvíli celou čtvérskou flotilu v obklíčení.“

„To se opravdu děje?“ vytřeštil oči Dijon.
„Bohužel ano,“ přikývl Crabathor. „A ani tady nebudeme zasahovat, abychom nepřerušili ten řetěz událostí.“
„A co tedy budeme dělat?“ ptal se rozrušeně Dijon.
„My je taky obklíčíme.“
„A to je všechno?“
„Ano. Pro tuto chvíli ano. Musíme vypracovat podrobnou strategii, dopravit sem vojska, zbraně, lodě. To bude nějakou dobu trvat. A nepřítel by neměl tušit, že se to děje. Až na zmíněná dvě opatření budeme dělat, jako že se nic neděje.“
„A až to všechno bude připravené, co pak?“ zeptal se Tygridas.
„Pak rozbijeme Herpesovi hubu,“ zašklebil se Crabathor. „Zaútočíme první. A zaútočíme všude. Ze všech stran, i zevnitř.“
„Zevnitř? Jak chceš zaútočit zevnitř?“ vyzvídal Dijon. „Protože jestli chceš naskládat armádu do stáda dřevěnýho dobytka, tak na to už hádám, nikdo neskočí.“

Několik halinských se po těch slovech uchechtlo.
„To máš pravdu. Na to by skočil leda naprostý debil. Teda bez urážky, pokud máš na mysli tu nepříjemnost, když vaši unesli tady místním Halinu.“

„No jo, no. Ale jak to chceš teda udělat?“
„Využijeme služeb magie.“
„Magie? Myslíš jako čaroděje, lektvary, bohy, draky a podobný pohádky?“
Umejtés se naklonil k rozohněnému Dijonovi. „Máš rád mouchy?“
„Fuj, ne, proč?“
„Tak se těm pohádkám moc nesměj,“ řekl Umejtés tajemně a jeho oči zazářily jako ten nejjasnější východ slunce.

„Pánové,“ vložil se znovu do hovoru Crabathor. „Myslím, že pro dnešek toho bylo dost, co kdybychom někam zasedli a připili na nového spojence. A můžeme si popovídat o těch pohádkách.“

Návrh byl mnohohlasně přijat. Všichni se jako jeden muž zvedli a kráčeli do hodovních síní, kde se už prohýbaly stoly, čekající první hladový útok. Jen Yull se ještě motal kolem Crabathora, který ještě nad něčím dumal v mapě.
„Crabathore?“ oslovil ho nesměle.
„Ano, Yulle?“ odpověděl Crabathor, aniž by zvedl oči od mapy pobřeží.
„Jak si to myslel s tou magií? Neříkal včera tvůj otec, že už je ze všeho unaven a že další dobrodružství už vynechá?“
„Říkal.“
„A přesto si dnes prohlásil, že k rozložení nepřítele použijeme magii.“
„Ano, to jsem skutečně řekl.“
„Nevím, jak tomu mám rozumět,“ řekl Yull a zvědavě probodával pohledem Crabathora.
„Víš, Yulle, jsem si celkem jistý, že to byla jen další Rumblitzova léčka a ten starej šizuňk už dávno ví, co chce udělat. A já nemám čas hádat se s ním o očividných věcech.“
„Ale svěřil si mu Yorika!“
„Ano. Svěřil. A to z jediného prostého důvodu. Protože ať už se Rumblitz rozhodne udělat cokoliv, věřím, že nejbezpečnější místo pro Yorika bude u něj. A to i kdyby stanovali za Herpesovým palácem.“
„Je to milé, vidět, že jako rodina držíte při sobě.“
„Hm,“ foukl přes rty Crabathor. „Neřek bych, že to má co dělat s rodinou. Já jenom prostě vím, co Rumblitz umí. A taky vím, že nebude sedět na zápraží a nacpávat si fajfku, když za kopcem někdo mění běh dějin.“
„Proč myslíš?“ ptal se nechápavě Yull.
„Protože to je jeho koníček a nesnáší, když se mu do toho někdo sere. Proto. A teď pojď, ať na nás zbyde něco víc, než holý kosti a ty divný rozbředlý věci na tácech, který nikdy nikdo nechce.“

9 – Rada moudrého muže

Moře bylo zcela výjimečně naprosto klidné a rovné jako zrcadlo. Snad se tak bránilo před vysušením, jelikož slunce žhnulo jako šílené. Na přídi bylo slyšet hlahol a Yorik zpozorněl.

„Dědo, co to tam provádějí?“ ptal se Rumblitze, který se houpal v síti zavěšené mezi stožáry.

„Myslím, že bocman právě vysvětluje několika námořníkům, že chrápat ve strážním koši během hlídky není to, co po nich původně chtěl. A předpokládám, že jako zaslouženou odměnu jim přichystal protažení pod kýlem.“

„Není to nebezpečné?“ ptal se Yorik s očima na vrch hlavy.

„Zcela jistě, Yoriku“ přidal se do hovoru Jenikus, který visel jen o sáh víše nad Rumblitzem. „Ale mnohem nebezpečnější je nechat loď bez dozoru. Mohli jsme do něčeho narazit, najet na mělčinu nebo přepadnout nějaký piráty.“

„Máš to nějaké popletené strýčku Jeniku. Chtěl si říct, že nás mohli přepadnout piráti, že?“ divil se Yorik.

Messuleth, který se snažil na jedné z čepelí zdokonalit břit tak, aby neslyšně rozřezával vzduch, zvedl hlavu od práce, naklonil ji na stranu jako zvědavé štěně a sledoval Jenika, co Yorikovi odpoví.

„Kdepak, mladý muži,“ odpověděl Jenikus. „Nemám to popletené. Kdyby strážný ve vraním hnízdě nechrápal, mohli jsme místo lenošení protáhnout kosti.“

„Nebo polámat,“ zazubil se Messuleth oslňujícím úsměvem.

Yorik chvilku vypadal zmateně a tvářil se, jako že usilovně přemýšlí. „Aha,“ řekl potom a posadil se k Rumblitzovi na kraj sítě. „Takže, jestli to dobře chápu, jsou potrestáni za to, že vás připravili o zábavu.“

„Jo.“ odkýval Jenikus.

„Ne,“ vyvrátil Yorikovu myšlenku Rumblitz.

„Ne tak docela,“ hlesl Messuleth.

Yorik byl zmatený. „To je nějaká zkouška nebo co? Nevím, co si z toho vybrat.“

„To už je život, Yoriku,“ řekl Rumblitz a připálil si fajfku s tabákem, pamětiv Crabathorových slov. „Pravdu máme všichni.“

„Nechápu,“ řekl Yorik.

„Tak sleduj,“ řekl Rumblitz a pohodlněji se usadil v síti.

„Ti námořníci porušili své povinnosti, protože spali ve službě. Mohlo se stát cokoli, nebo vůbec nic, ale princip je ten, že měli být vzhůru a hlídat. Proto přišel trest, a proto má odpověď byla ne. Na druhou stranu mohli skutečně zahlédnout nějakou pirátskou loď, a jak podotkl tady Jenikus, mohli jsme se trochu zabavit bojem, abychom nevyšli z formy. Proto jeho odpověď byla ano. A Messuleth, který výjimečně nespí a sleduje, co se kolem něho odehrává, to vyhodnotil stejně, proto jeho odpověď byla ano i ne. Chápeš?“

„Chápu ten princip,“ kývl Yorik, „ale nechápu vás.“

Tentokrát vypadal zmateně Rumblitz. „A co se ti nepozdává?“

„No, mému otci jste tvrdili, že jste všemi těmi šarvátkami unavení, zaslechl jsem dokonce slova jako slabost a stáří. A o pár hodin později už byste opět chtěli metat blesky, nože a bůhví co ještě,“ dodal po malé pauze Yorik, když jeho oči doběhly z Rumblitze a Messuletha na Jenikuse. „Takže jste buď lhali mému otci, mně, nebo dokonce sami sobě.“

„Ten kluk je chytrej jak vopice,“ usmál se Messuleth.

„Má bejt po kom,“ přidal se Jenikus.

„Važ slova, Jeniku,“ přimhouřil oči Rumblitz.

„Samozřejmě jsem myslel chytrost,“ reagoval rychle Jenikus. Ty vopice si vyřiď s Messulethem.“

Messuleth znovu zvedl oči a přes ostří čepele vyslal k Jenikovi varovný pohled. „Neser, jo?“

Houstnoucí atmosféru zažehnal mokrý pleskot. To se potrestaní námořníci vyškrábali na palubu a hnali se na příď zahlásit splnění trestu.

„A co bude teď?“ ptal se Yorik.

„Nic.“ Zabručel Rumblitz. „Vrátí se ke své práci, jako by se nic nestalo. A zcela jistě ji budou vykonávat zodpovědně. Osobně neznám nikoho, kdo by to chtěl absolvovat dvakrát, když už to jednou přežil.“

„Stává se, že to někdo nepřežije?“ vyzvídal Yorik.

„Stává. Zejména mladým pitomcům, kteří si myslí, že námořník nemusí umět plavat, když je přeci celý den na lodi. A přitom je to důležitá věc, když se z tebe stane empépé.“

„Co je empépé?“ zeptal se znovu Yorik, který se v tom začínal ztrácet.

„Muž přes palubu,“ odpověděl Jenikus. „A ti, jak jistě uznáš, by plavat umět měli.“

„Že to říkáš zrovna ty, když sám plavat neumíš,“ rýpl si do Jenika Messuleth.“

„Ale já jsem na to připravený,“ řekl Jenikus a poklepal se v místech, kde měl pod tunikou přivázány korkové špunty.

„A ty, Yoriku, plavat umíš?“ snažil se od sebe odvrátit pozornost Jenikus.

„Jistě,“ odpověděl Yorik. „A kdybys chtěl, moh bych tě to naučit.“

Rumblitz se ani nesnažil zastřít úšklebek, který mu samovolně zkřivil tvář.

„No,“ začal opatrně Messuleth, „Já si spíš myslim, že bys neměl ztrácet čas s někym, kdo se každou chvíli připojí k těm, které nedokázal celý život nechat na pokoji.“

„Myslíš něco jako - koho mají pověsit, ten se neutopí?“ zeptal se nevinně Yorik.

„Hodně podobně,“ přikývl Messuleth, zatímco Jenikus na oko prskal nad tou štěněcí drzostí. „Věnuj čas sám sobě, to se ti vždycky vrátí,“ dodal Messuleth a podal Yorikovi právě nabroušený nůž. Tedy nabroušený. S nabroušeným nožem můžete krájet chleba, řezat provazy nebo šlachy. Tenhle nůž byl jiný. Těžko se to popisuje, ale přistoupíme-li na myšlenku, že andělé tančí na špičce jehly, tak tímhle nožem byste jim mohli na tom samém místě vyznačit volejbalové hřiště.

Yorik dar rozpačitě přijal a pohledem přitom sledoval Rumblitze. Ten jen pokývl hlavou, vyndal z úst fajfku a doporučil Yorikovi, aby se s darem nezapomněl pořádně pořezat.

Messuleth s Jenikem se na Rumblitze vyjeveně podívali, ale situaci vysvětlil sám Yorik.

„Nenechte se pohoršit, drazí přátelé. To byl sarkasmus, což je něco, o čem můj otec tvrdí, že to nedokáže zasáhnout pitomce, což je v podstatě škoda, protože především jim je určen. Nicméně děd tím chtěl naznačit, že jsem malý neposlucha, který snad už ze zásady vše dělá naprosto opačně a vyslovením tohoto přání tajně doufá, že ho neposlechnu a neublížím si. Je to jeho zvrácený způsob, jak mi projevit lásku a pro nedostatek běžných citů volí tuto cestu.“

„Nic takovýho jsem nemyslel,“ odsekl suše Rumblitz. „Chtěl jsem, aby ses říz a pořádně si to zapamatoval. Nic víc.“

„No, tomu bych věřil spíš,“ přitakal Jenikus.

„Taky si myslim, řekl Messuleth. „Ale stejně je fajn sledovat dětskou duši, jak se snaží vidět všude dobro.“

„I tam, kde je ho evidentně tolik, jako v prdeli medu,“ dodal Jenikus.

„Kdybyste radši skočili pro kafe,“ bručel Rumblitz.

„Hned ti ho přinesu, dědečku,“ zvolal Yorik a zmizel v podpalubí.

„Jseš si jistej, Rumblitzi, že ho chceš táhnout s sebou?“ ptal se zoufale Messuleth. „Ten kluk nás dožene těma svýma otázkama k šílenství.“

„Neboj se ničeho, statečný asasíne. Vím, že tvé zbraně jsou ostřejší tvých myšlenek, a proto se zavazuji, že veškerou komunikaci s Yorikem si vezmu na svá bedra, zatímco na tebe zbyde jen spousta zábavy v podobě zabíjení příšer, což by pro změnu dohnalo k šílenství mě.“

„A hele, K ´Albi se nám probral,“ pronesl radostně Rumblitz a seskočil ze sítě, aby pomohl starému příteli na nohy. „Už je vám lépe, pane božský?“

„Ano. Děkuji za optání, kamaráde. Cítím, jak se mi vrací síly.“

„Tak si zase lehni. Jestli chceš jít s náma, budeš jich potřebovat o trochu víc, než je jich třeba na postavení se na palubě. Takže sebou zase sekni na tu pytlovinu a počkej až se Yorik vrátí s kafem.“

„Děkuji, Rumblitzi. Jsi velice pozorný,“ usmál se unaveně K ´Albi.

„Tak to rozhodně nejsem, ale nikdo o mně nemůže říct, že bych někdy nechal kámoše ve štychu.“

„Bodejť,“ přitakal Jenikus zatímco si utíral svědící nos, do kterého se mu dostala zvedající se mlha. „Myslím, že se blížíme k Akniesúmu,“ dodal pak a začal si do vaku balit věci. Na důkaz jeho slov se na vratipeň usadil racek a vyrobil Messulethovi na rameni důstojnickou hodnost. „Jinym lidem ptáci zpívaj…,“ poznamenal lakonicky Messuleth a jediným švihnutím zápěstí poslal racka k ptačím bohům.

„Zkus to říct Dauroře,“ mlaskl Jenikus a zašněroval vak.

„Nemyslim, že je vhodné, mluvit takhle pomlouvačně o ženě našeho věrného přítele,“ napomenul je Rumblitz.

„Měl jsem na mysli toho Gryfa,“ koktal Jenikus.

„Když to říkáš,“ ušklíbl se Rumblitz, vyprostil své tělo ze sítě a seskočil na palubu, až mu křuplo v obou kolenou.

„Co je?“ rozhlédl se, když na sobě cítil soucitné zraky všech přítomných. „Nejsem starej, jenom křupavej.“

„Jo. A vypečenej. Do zlatova. Jako pecen.“

„Škoda slov,“ zamumlal na oko naštvaně Rumblitz a převzal od vrátivšího se Yorika hrneček s kafem.

***

Tchosaseresh se podrbal vrásčitou rukou po ještě vrásčitější tváři. Zanedbaný vous přitom praskal jako kožich naježené kočky a v tichu, které se rozhostilo, když K ´Albi znovu dovyprávěl svůj příběh, působilo až mysticky. Rozhodně tedy na Yorika, který to vše vyslechl s otevřenými ústy

„A vy se teď chystáte udělat co?“ zeptal se Tchosaseresh, když dokončil kantátu pro čtyři prsty a jednu neholenou tvář. Rumblitz se zhluboka napil čerstvého kafe, o kterém Tchosaseresh celkem pravdivě tvrdil, že lepší jistě nepili. Pak se postavil, aby svým slovům dodal váhu a začal.

„Víš, drahý příteli, tak nějak jsme doufali, že nám to řekneš ty. Každopádně je naší povinností dojít až k Demonkovi a pokusit se mu sebrat to Herpesovo srdce. Jinak se obávám, že oběti všech našich spojenců by přišly vniveč. Také si myslím, že na život v řetězech už se moc necítím. A rozhodně se nechystám před někým ohýbat koleno. A nejen proto, že to nesnesitelně bolí.“

„Inu, Rumblitzi,“ odpověděl Tchosaseresh, „co se týče tvých kolen, to je snadná pomoc. Až dohovoříme, vezmu tě do lázní, kde ti připraví skutečně hojivý zábal. A jestli i potom budeš trvat na tom, že koleno neohneš, nic jiného než nebezpečná výprava vás nečeká. Jen mi vrtá hlavou, jak chcete zajistit zásobování pro celou armádu po celou cestu do Bar Maa.“

Messuleth a Rumblitz se po sobě podívali. „Jakou armádu?“ řekl Rumblitz.

„Ne, ne, to rozhodně ne,“ pochopil Tchosaseresh. „To nemyslíte vážně. Nechci vás nějak urazit, pánové, ale napadlo vás někdy spočítat si, kolik vám dohromady je? A to nemluvím o tom, že sebou ještě chcete táhnout toho malého chlapce.

„Tak na snížení věkovýho průměru je to dobrý, ne?“ vložil se do hovoru Messuleth.

„Rumblitzi,“ naléhal Tchosaseresh. „Věděl jsem, že v tobě tkví notný kus šílence, ale tohle už překračuje veškeré meze. Nemůžete ve třech absolvovat takovou pouť.“

„Ve čtyřech,“ pronesl K ´Albi. „Sice jsem slíbil sám sobě, že už se tam nevrátím, ale pokud to nezvládneme, celý svět, jak ho známe, zapadá prachem, který zvíří sandály Herpesových vojsk. Takže jsme čtyři.“

„Čtyři a půl,“ pronesl s planoucíma očima Yorik.

„Jste blázni. Zatracení blázni,“ bědoval Tchosaseresh. „Nevíte, do čeho se řítíte. Podívejte se, co to udělalo s K ´Albim. A to je bůh.“

„To říká von,“ utrousil Messuleth.

„Jsem rád, že sršíš humorem, drahý asasíne, ale tohle je vážná věc. Ta cesta nebude žádný výlet s průvodcem. Neprostupná džungle, zamrzlé hory, nekonečná poušť, Yettiové, Sklepoši, Gorloci, obří pavouci a další hmyz. Co vás nedokáže roztrhat, to je jedovaté. Pekelný mráz i nesnesitelný žár, a na konci neporazitelná potvora, které chcete vyrvat srdce z těla. Omluvte mou stygijštinu, ale to je jeden velkej průser.“

„My ale nemáme jinou volbu, příteli,“ odvětil Rumblitz. „Musíme projít nepozorovaně, takže to vylučuje jak armádu, tak početnější doprovod. Pár tuláků s malým chlapcem projde všude bez povšimnutí. A musí se to povést napoprvé. Druhou šanci svět nedostane.“

„Vidím, že už jste pevně rozhodnuti. Pak mi nezbývá nic jiného, než vás připravit na cestu. Doufám, že alespoň na přípravu máte několik dní čas. Musím si ještě něco ověřit ve starých svitcích, namíchat pár lektvarů a nechat připravit pár Volakusových věciček.“

„A my vám jménem celého nezávislého světa děkujeme.“ Řekl Yorik a postavil se po bok svého děda.

„Netušil jsem, že je to nakažlivé,“ zamumlal Tchosaseresh, pohladil Yorika po hlavě, poodhrnul těžký závěs a vyšel ven.

„Co teď?“ ozval se Messuleth.

„Něco si najděte. Já du na zábal a pak musím navštívit ještě jednoho starého známého,“ řekl Rumblitz a vykulhal za Tchosasereshem.

***

Malé částečky písku poletovaly ve škvířícím se vzduchu. Skále, před kterou stál Rumblitz, to bylo jedno a nepřítomně si trčela do všech světových stran. Rumblitz se rozhlédl a máchnutím hole vytvořil vchod do skály. Přivítal ho příjemný chládek, a tak si na moment sedl na skalní výčnělek, aby osušil pot z čela a dal vydechnout spečeným chodidlům, které se snažily smísit s podrážkami sandálů.

Netrvalo dlouho a před Rumblitzem se zhmotnil poloprůhledný stín.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Aforkalypsa - Zdrhej poutníče!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.