Jana Benková

Simonino tajemství

Originální název: Čip

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Benková, 2018

Translation © Olga Dobríková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8947-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8948-6 (mobi)

Všechna jména postav a firem v tomto příběhu jsou vymyšlena a nemají žádné souvislosti se skutečností.

1. kapitola

Bylo příjemné ráno… Gábina vstala před šestou společně s prvními slunečními paprsky. Musela se postarat o celou rodinu, ale ještě předtím chtěla – tak jako vždycky – stihnout svůj oblíbený rituál. Kapučíno s dvojitou dávkou skořice a k němu dva malé croissanty, horké, přímo z trouby. To všechno zabalené do ticha a ranního klidu ji pokaždé spolehlivě nastartovalo na celý den. Lépe než jakékoliv sušenky z televizní reklamy…

Promnula si oči, prsty si uhladila rozcuchané vlasy a vklouzla do tenkých bačkor, které měla uložené hned u postele. Podívala se na muže spícího na levé straně lůžka. Šustění peřiny Karla nevyrušilo, spal klidně dál.

V koupelně si opláchla obličej a přešla do kuchyně. V dřezu našla dva šálky od čaje, pozdě večer se jí už nechtělo je mýt a uklízet na místo. S mámou si během sledování televizní detektivky opět dopřály svou tradiční dávku horkého levandulového nápoje. Gábina si oblékla tenký žlutý župan, i ten na ni čekal od včerejšího večera přehozený přes opěradlo jedné ze židlí u jídelního stolu, a zapnula kávovar. Pootevřela okno, aby to krásné ráno pustila do bytu. Netušila, že tento příslib nového pohodového dne se zakrátko změní v katastrofu…

Napila se čisté vody a vyndala z mrazáku croissanty. Rozložila je na šedivý plech a vložila do trouby. Čekala, až se káva dovaří, a přitom pokládala na stůl dobroty, které mají děti k snídani nejraději. Celozrnné čokoládové lupínky, krabici mléka, džus, džem. A ještě máslo pro Karla. Než všichni vstanou, máslo změkne a bude se snadněji roztírat.

Prsty si znovu prohrábla krátké vlasy, které se v průběhu noci proměnily ve vrabčí hnízdo. Tento účes jí však vyhovoval, už si na něho za ty roky zvykla. Byl velmi praktický a takto ostříhaná se podobala francouzské herečce Audrey Tautou.

V ložnici zazvonil budík, krátce poté zaslechla nějaké šustění. Karel se právě probudil. Cestou do kuchyně vytáhl z postelí i jejich děti – Ivanu a Milana. Hlasité protesty nepomohly. Když se po bytě ozvalo reptání „proč já?“, Gábina se usmála. Její dva teenageři remcali stejně nazlobeně, jako když byli ještě malí a budila je do školky.

Měla ráda tento stereotyp. Jen těžce si připouštěla, jak rychle oba vyrostli. Jsou to opravdu šikovná děcka, vlastně už dospívající mladí lidé. Milan končil základní školu a Ivča byla už druhým rokem na gymnáziu.

Rodina Baškových se postupně sbíhala kolem kuchyňského stolu. Z čerstvých skořicových croissantů se linula libá vůně. Gábina spokojeně vstala s prázdným šálkem od stolu. Rychlý ranní rodinný koloběh byl definitivně odstartován.

„Babi už vstala?“ zeptal se rozespalý syn. Rozcuchaný a ještě v pyžamu se usadil ke stolu.

„No tak počkej, počkej, a co koupelna? Byla obsazená?“ Gábina se na něho přísně podívala a vyndala z trouby horký plech.

„Byla, nebyla,“ povzdechl si Milan a dětinsky našpulil rty.

„Tak šup šup!“

„Mami! Měj se mnou v této nekřesťanské hodině slitování,“ Milan si zívl a neochotně odpochodoval do koupelny.

Gábina se pousmála. A to mám doma na krku jen dva teenagery! Ve škole jich musím zvládnout téměř třicet najednou, pomyslela si.

Bylo opravdu zvláštní, že její matka ještě nevstala. Vždycky se předháněly, která z nich vstane dříve a vyláká ostatní z pokojů vůní hotové kávy. Možná se večer unavila, vždyť seděla před televizí až do půlnoci. Gábina přendala upečené rohlíčky s pudinkovou náplní na velký oválný talíř. Ještě se z nich kouřilo.

Ivana vešla do kuchyně už upravená, učesaná, umytá a navoněná. Dlouhé sportovní tričko jí sahalo téměř ke kolenům.

„Doufám, že takhle nejdeš ven?“ poznamenala Gábina, jakmile ji spatřila. Bavily ji tradiční slovní přestřelky s dcerou.

„Nee, do školy mám připravené džínsy a tu halenku, kterou mi půjčíš,“ holčina se zašklebila a nalila si plnou sklenici džusu. Upila si z něho, přivřela oči a dodala: „Souhlasila jsi!“

Gábina koukala na dceru a obdivovala ji, že dokáže svou dlouhou hustou hřívu každé ráno zkrotit za pár minut a pokaždé z ní vykouzlit jiný účes. Ale vzápětí si vzpomněla na to, že i ona celých třicet let nosila vlasy téměř až k pasu, a usmála se. „Jasně, vím, Ivi… Souhlasila jsem. Babi Róza je ještě v pokoji?“

Ivana přikývla a opatrně ochutnávala drobné croissanty. „Jé, vypadají skvěle!“

„Jen si pěkně dej, potřebuješ energii. Ale pozor, nesněz je všechny, nejsi na ně sama,“ Gábina zlehka plácla dceru po prstech.

„A potom mi naroste tak obrovský zadek,“ zamračila se na vteřinu Ivana. Koketně zamrkala dlouhými řasami, které zdědila po mámě, a znovu se usmívala.

„To určitě! Všechno vyběháš ve škole,“ poznamenala Gábina při pohledu na dceřinu štíhlou postavu. Ivana je šťastné děvče, ona byla v pubertě největší baculka ve třídě. Ale dnes je všechno jinak, slečinky v jejím věku chtějí být krásné a dávají si bacha na štíhlou linii. I Ivana se často prohlíží před zrcadlem.

„Babi prý ještě spí,“ zkonstatovala Gábina, když do kuchyně vešel i Karel.

Všichni její matce říkali babi, včetně Gábiny. Babička už si na to zvykla a líbilo se jí to. Gábině se ulevilo, když její máma souhlasila s tím, že se po otcově smrti přestěhuje k nim. Už měla jen ji a chtěla se o ni postarat nejlépe, jak mohla. Měla jí co vracet, máma se o ni celý život obětavě starala a pomáhala jí i po narození obou dětí. Róza byla ještě čilá stařenka, kromě běžných zdravotních problémů sedmdesátníků ji nic netrápilo. Jen v poslední době Gábině připadala nějaká smutná a zesláblá, ale to připisovala spíše otcově náhlé smrti. Laskavý děda všem chyběl.

Karel už byl oblečený v dokonale vyžehlené košili a v tmavomodrých kalhotách z nového obleku. Pracoval jako šéf personálního oddělení ve velké britské firmě s pobočkou v Bratislavě, a tak si musel dát záležet.

„Mám ti udělat smaženici? S rajčaty?“ nabídla mu.

„Ne, stačí mi ty croissanty a šálek kávy, pospíchám. Dnes mám jedenáct jednání, bude to těžký den,“ řekl, zapínaje si poslední knoflík na košili, a přitiskl rty na manželčino čelo. „Nech babi spát. Nemá to lehké. Asi se ještě nevzpamatovala z dědova odchodu, vždyť i po půl roce je to stále čerstvá rána. Nemusí nikam chvátat… Nikdo ji nehoní, ať vstane, kdy chce.“

„Vždyť já vím,“ přikývla Gábina. „Byli spolu celý život. Dovedeš si to představit, Karle? Celý život! Nádherné!“

„To jsou ty pevné vztahy z minulého století. Jen tak je něco nezlomilo,“ zkonstatoval Karel a usadil se ke stolu.

„Máma se s žádným jiným chlapem nikdy ani nesblížila. Otec byl její osudový muž…“

„Rozita, Rozita…,“ prozpěvoval si Karel rozšafně.

„Životní láska, co už,“ zkonstatoval vesele.

Gábina do něho šťouchla: „Jaké co už? Láska na celý život! Takovou chci i já!“

„Máš ji,“ ujistil ji Karel a mrkl na ni.

Ivana se ušklíbla. „Nezačínejte zase s tou vaší obehranou telenovelou, ještě jsme doma…,“ prohlásila naoko mrzutě, ale ve skutečnosti měla z rodičů radost. Dojedla croissant, vzala si ze skleněné misky banán a vykročila ke dveřím. „Víte co? Přece jen nakouknu k babi. Jen ji zkontroluji.“

Gábina právě chtěla popohnat Milana, aby konečně vypadl z koupelny, nebo přijde pozdě do školy, když zaslechla dceřin výkřik.

Standa položil telefon a zamyslel se. Zase nic.

Právě domluvil se svým doktorem. Vyjadřoval se nejasně, samými složitými medicínskými formulkami, kterým Standa vůbec nerozuměl. V konečném důsledku mu však řekl jen to, co i předtím – zřejmě je vystresovaný a přetažený, proto se necítí nejlépe. Ale nebude to nic vážného, ujišťoval ho lékař jedním dechem. Nařídil mu klid a relaxaci. Standa si nebyl jistý. Necítil se nijak zvlášť unavený. V ekonomickém oddělení obchodního řetězce pracoval už deset let. Nic se u nich nezměnilo, v práci byl spokojený.

Takže lékaři nic, úřady nic. A jemu bylo čím dál hůř. Včera vyzvracel večeři, a to si dal jen dva malé toasty se sýrem. V noci zvracel dvakrát. Ráno se cítil slabý jako moucha. Přitom ho teprve před dvěma týdny propustili domů z nemocnice. Strávil tam měsíc, ale déle ho tam nechtěli nechávat. Připadal jim v pořádku. Teď mu zopakovali nejrůznější vyšetření. Prý nemá žádný nález, možná pár odchylek v krvi, ale u ukazatelů, které nejsou tak podstatné. Nejsou podstatné? Nerozuměl tomu. Vlastně ničemu nerozuměl. Byl si však jistý, že se s ním něco děje. Nebyl žádný hypochondr, ale doposud neměl žádné zdravotní problémy. A najednou každý den něco. Žaludek jako na vodě, vypadávání vlasů, neustále suché rty, bolesti kloubů – hlavně prstů a zápěstí. Ráno se už bál i probudit.

Uvažoval, že by svůj zdravotní stav zkonzultoval i s jinými odborníky, než mají v Trnavě. Na místní nemocnici a doktory si stěžoval snad každý. I včera o tom viděl příspěvek v televizních zprávách, tak proto stále pochyboval a trápil se spoustou otázek.

Poslali ho snad domů umřít? Nebo za celé ty měsíce nedokážou stanovit správnou diagnózu? A co když jim chybí účinné léky? Možná jsou příliš drahé… A co vlastně dělají pojišťovny, do háje? Jakým právem si vybírají, co, koho a kdy budou léčit, a na jaká onemocnění nepřispějí? Vždyť zaměstnavatel za něho pravidelně odvádí pojištění! Co je tohle za zvrácený systém? Jak můžou takhle držet v napětí lékaře i pacienty?

Raději na to nechtěl už ani myslet, protože ho začalo něco tížit v žaludku a cítil, jak se mu všechno uvnitř rozechvělo.

Standovi bylo čtyřiatřicet let a měl všechno před sebou. O otce přišel před necelým rokem. Zemřel náhle a nevysvětlitelně. Prý mu selhalo několik orgánů najednou. Standa to nechápal… Nic mu nebylo a najednou jen tak zkolaboval?

A tenkrát vlastně začaly i jeho potíže… Nedokázal to odhadnout přesně. Logicky to tak muselo být. Žádná jiná zásadní událost ho tak tragicky nezasáhla.

Zabolela ho záda. Chtěl se narovnat, trochu si protáhnout svaly, ale tak ho píchlo v bedrech a koleně, že to okamžitě vzdal. Ty bolesti byly často příšerné a stupňovaly se. Lékaři zkonstatovali, že se musí víc hýbat, tělo je u stolu v kanceláři ztuhlé, což mu vůbec neprospívá. A pokud nepomůže pohyb, doporučují mu obstřiky, to by podle doktora Krajniaka mohlo zabrat. Někdo mu přece musí pomoct. Standa začínal mít obavy, že co nevidět bude následovat svého otce… Snažil se tu myšlenku zapudit, ale napadala ho čím dál častěji. Naplňovalo ho neblahé tušení.

Není na světě sám. Má sestru i bratra, ale o mámu přišel už dávno. Před léty ji srazil nějaký opilec, když se vracela domů s nákupem… Standa byl nejmladším ze sourozenců a rodičům se „přihodil“ až před máminou čtyřicítkou. O to víc mu rodiče chyběli.

Musím myslet pozitivně, musím, opakoval si v duchu. To je základ úspěchu každé léčby – psychika. Všechno krásné mám přece před sebou!

Teprve nedávno požádal Petru o ruku. Představil si široký úsměv milované dívky a vlasy, které si nejraději nechávala rozpuštěné, aby se i vítr nasytil jejich vůně. Nikdy nezapomene na její překvapení, když uviděla prsten.

Nečekala, že si ji bude chtít vzít tak rychle, chodili spolu necelý rok. Standa to udělal netradičně. Vzal ji na fotbalový zápas a krátce po gólu, ještě v euforii davu, poklekl v úzké uličce mezi řadami sedadel. Šokovanou dívku stáhl k sobě, nasunul jí prsten a vášnivě ji políbil. Rozesmála se. Smála se dlouho, zakláněla hlavu a fanouškům kolem nich ukazovala nádherné bílé zuby. Zářila štěstím. A díky ní i on. Ti, kteří si všimli této výjimečné chvilky, mladému páru zatleskali. Byla to skutečně nezapomenutelná chvíle.

Vzpomínka na ten den ho rozlítostnila. Ustaraně si promnul rameno, i tam ho začínal bolet celý kloub. Najednou měl pocit, že mu brní ruka. Do prčic! Už zase! Jako včera! Potřásl končetinou, ale úlevu necítil.

Musí se dát dohromady. Už jen kvůli Petře to musí zvládnout.

Musí se dát do pořádku, vždyť jak jinak bude objímat svou krásnou holku?

Paní Róza ležela na zemi obličejem dolů. V noční košili, vedle postele. Něco se muselo stát v průběhu noci, když už všichni spali, nebo až teď, protože kvůli rannímu ruchu v bytě nikdo nic neslyšel. Před půlnocí byla babi přece v pořádku, pomyslela si Ivana a vzápětí vykřikla. Paralyzovaná stála ve dveřích a rozšířenýma očima rychle mrkala a čekala na rodiče.

Gábina přiběhla a odstrčila ji. Vešla do mámina pokoje.

„Proboha…!“ zvolala, když spatřila starou ženu na koberci. Hned se vrhla k bezvládnému tělu. Chtěla ho otočit, ale neměla dost síly. Automaticky sáhla matce na krk a zkoušela nahmatat pulz. Nic necítila. „Co je… Co se stalo?“ zeptala se zoufale. „Spadla?“

Nad bezvládným tchyniným tělem se skláněl už i Karel. „Nic jsi v noci neslyšela?“

Gábina byla zmatená. „Ne, neslyšela. Omdlela?“ hledala odpověď v dceřiných vyděšených očích, ale Ivana jen nešťastně kroutila hlavou. „Tak viděla jsi něco?“ křičela už.

Dívka však neodpovídala. Mlčky hleděla na mrtvou stařenku na zemi. Karel se pokoušel pohnout s tělem a nakonec se mu to i podařilo.

„Gábino, byla jsi s ní jako poslední. Ničeho sis nevšimla? Cítila se dobře?“

„Samozřejmě! Myslíš, že bych ji jinak nechala samotnou?“ V Gábinině hlase zazněla hysterie. Až když zesnulá ležela na zádech a Gábina uviděla matčinu tvář, kvílivě se rozplakala: „Mami!“

„Nekřič, uklidni se! Jsou tady děti,“ Karel nervózně zvýšil hlas a bezmocně rozhodil rukama.

„Co je s ní? Zemřela?“ Gábina odmítala přijmout realitu.

„Necítím pulz,“ hlesl Karel a znovu se sklonil nad tchynino tělo. Pokoušel se jí vdechnout do plic vzduch a chvatně začal provádět masáž srdce.

Vystrašená Gábina vzlykala a střídavě se ohlížela na vyděšené děti u dveří, na manžela a mrtvou matku. „Mamííí! Maminko! To není možné… Co je s ní? Řekni mi to!“ zařvala na manžela.

Karel pokračoval v oživování, ale tělo pomalu chladlo.

„Večer byla v pořádku… Určitě byla… Občas si stěžovala na bolest břicha, ale to…,“ vykládala Gábina, ale nikdo ji neposlouchal. Přitáhla si pásek od županu a po tvářích se jí rozkutálely další slzy. V pokoji panovalo mrazivé ticho.

„Volal někdo sanitku?“ nervózně procedil Karel. Byl zadýchaný, ale v pravidelném rytmu dál stláčel tchynin hrudník. „Tak rychle!“ zahučel.

Jako první se vzpamatovala Ivana. Odstrčila vyděšeného bratra, který právě popošel ke dveřím, a vyběhla z pokoje pro mobilní telefon. Za chvíli už koktala záchranné službě jejich adresu, a když domluvila, znovu se rozplakala.

„Měla ses zeptat, co máme dělat,“ zaburácel Karel, kterého už opouštěly síly. „Maminko! Rózo! No tak! Neodcházejte nám!“ zvolal zoufale. „Co jsi jim vlastně řekla?“ otočil se k dceři, ale vzápětí pokračoval v masáži. Po čele se mu řinul pot. Tělo však nejevilo ani nejmenší známky života.

„Že nám zkolabovala babička a nahlásila jsem adresu,“ plačtivě odpověděla Ivana a mobil jí strachy vypadl z ruky.

Gábina nad matčiným tělem zoufale vyjekla: „Mamííí! Mami, prosím tě!“

Karel zatvrzele stláčel hrudník, ačkoliv už mu docházela síla.

„Dělej něco! To nemůže být pravda!“ naříkala Gábina.

Karel se otočil k ženě a pevně ji objal. Jeho pohled se setkal se synovým. Milan se konečně vzpamatoval. Zavrtěl hlavou a zvedl spadlý telefon.

„Tati, neboj se! Jdu na ně čekat dolů,“ řekl a vzápětí byl pryč.

Karel se odtáhl od manželky a opět přiložil prst na tchynin krk. Ivana potichu fňukala, Gábina klečela u matčina nehybného těla a nepřítomně sledovala manžela, jak se pokouší o zázrak.

2. kapitola

Vystupovat na letišti ve Schwechatu nebylo nic zvláštního… Ale stejně se mi ulevilo. Z létání mám stále obrovský strach. Jakmile jsme se odlepili od země, dýchala jsem plytce a takřka se nehýbala. Po celou dobu jsem křečovitě svírala Oliverovu dlaň. Nevím, jestli je to věkem nebo okolnostmi, hrůzami, ke kterým dnes po světě dochází, ale když jsem pod nohama konečně ucítila pevnou zem, veškerá úzkost vmžiku zmizela.

Hala rakouského letiště působila impozantně. Všechno nablýskané, plné hemžících se lidí, kteří chvátají za svými blízkými nebo na parkoviště. Všude čilý ruch. Před budovou stály zaparkované taxíky, a když jsme se do jednoho z nich usadili i my, byla jsem už naprosto spokojená.

Přejeli jsme slovenské hranice a ponořili se do bludiště petržalských ulic. Něco v mém nitru mě polechtalo, zavrtěla jsem se na sedadle – jsem doma! Konečně!

Na Slovensku jsme nebyli víc než dva roky. Mlčky jsme s Oliverem sledovali cestu. Každý z nás se díval do svého okénka a nevšímali jsme si řidiče, který každou chvíli přepínal rozhlasové stanice. Dva roky! Nic se nezměnilo. Soumrak byl stejný, i šeď bratislavských ulic, které ve srovnání s krásně upraveným prostorem před státní hranicí připomínaly spíše neuklizené smetiště nebo staveniště slepené z různobarevné plastelíny rukama dítěte předškolního věku. Jen občas nám cestu oživila nějaká pospíchající postava. Zatímco řidič kroužil Petržalkou a napojil se na směr vedoucí na Kolibu, pochopili jsme. Takhle vypadá návrat do reality.

Brzy jsme zastavili před bytovkou, kde jsme měli pronajatý byt. Až teď se mi doopravdy sevřelo srdce. Lechtání v mém nitru přestalo. Nadechla jsem se podvečerního vzduchu, který se pomalu čistil od každodenního nánosu shonu v ulicích. Sledovala jsem, jak Oliver vykládá s taxikářem zavazadla. Náš byteček nám chyběl! Tohle všechno tady nám chybělo!

Jestli vás náhodou napadlo, že to snad mohla být naše dvouletá svatební cesta – tak ne, nic takového. Před odjezdem jsme sice byli čerství novomanželé, ale do USA jsme zamířili z úplně jiných důvodů. Potřebovala jsem si zresetovat hlavu po událostech a životních kotrmelcích, které jsem v tom období prožila… A Oliver také.

V té době se mi změnil život… Vlastně nám oběma. Jsem novinářka, pracovala jsem jako redaktorka oblíbeného ženského časopisu, ale osud – nebo spíš moje dobrodružná povaha – chtěl, abych se zapletla do pátrání po záhadně zmizelých modelkách. O něco později zase do náročného případu spojeného s migranty, čekajícími na Slovensku na vstupenku do lepšího života v Evropě… Ocitla jsem se v ohrožení života. Oliver taktéž, toho obchodníci s bílým masem dokonce unesli. Nakonec všechno dobře dopadlo, ale kvůli těmto událostem jsme nestihli vlastní svatbu… Vynahradili jsme si to až o několik měsíců později. Vzali jsme se v prosinci, před Vánocemi, v nejzasněženější den toho roku. Svatebčané remcali, že tam společně zmrzneme. Ale stálo to za to! Pokaždé, když si prohlížím naše svatební fotografie, s láskou vzpomínám na ten den.

Oliver změnil práci. Z Bratislavy se přesunul do malé rakouské IT firmy, sídlící kousek za hranicemi. Po necelém půl roce ho dokonce povýšili, ale oba jsme cítili, že stejně potřebujeme nový, zásadní impulz. Los Angeles byl nápad mojí bývalé spolužačky Renaty, která tam žila a po letech se mi ozvala. Jen tak mezi řečí nás s Oliverem k sobě pozvala. Ten nápad nás hned nadchl a zanedlouho jsme jedné krásné soboty vystupovali z letadla v slunečné Kalifornii. Americké prostředí si nás suverénně, i když bez možnosti výhrad, natolik získalo, že jsme tam nakonec zůstali celé dva roky!

Oliver za oceánem po krátkém odpočinku dál pracoval pro Rakušany, jen na dálku, a já jsem se zapsala na angličtinu, abych zdokonalila svoje jazykové znalosti a zaměstnala jsem se. Ovšem úplně jinde, než byste čekali!

Napřed v obchodě s oblečením na jednom z prostranných městských bulvárů, kam s oblibou chodívaly hollywoodské hvězdy. Jenže kromě Jennifer Aniston, která si byla ve vedlejším butiku koupit plážovou tašku, jsem tam, bohužel, nikoho slavného nikdy nezahlédla. I na ni mě upozornilo až hlasité pokřikování houfu nedočkavých paparazzi, kteří se shromáždili na chodníku a čekali, až hvězda vyjde ven. Vyšla. S velkými slunečními brýlemi a ústy vykroucenými tak nepřirozeně, že nebylo možné rozeznat, jestli se právě mračí, nebo jemně usmívá. Svižně vklouzla k řidiči do auta a vzápětí už po ní nebylo ani vidu, ani slechu. Je stejně drobná jako já, ale já mám mnohem delší vlasy. Odjakživa je nosím dlouhé až k pasu.

Po půl roce jsem změnila práci. Jessica, jedna z mých kolegyň a budoucí nadějná hvězda filmového plátna (netrpělivě čekající na velkou hereckou příležitost), mi dohodila lépe placený džob v luxusním obchodě se šperky. Byla to zajímavá zkušenost. Víc práce, ale i víc peněz a kultivovanější klienti. Většinou muži. Poznali, že jsem cizinka, ale mou angličtinu chválili a obdivovali mou nápadnou ohnivou hřívu. Manažer mě proto požádal, abych si nechávala rozpuštěné vlasy.

Každá pohádka však jednou skončí – a v našem případě tomu nebylo jinak.

S Oliverem jsme se vrátili do našeho pronajatého bytu a já jsem se najednou nemohla nabažit soukromí, malého ráje, který patřil jen nám. Například krásné béžové kuchyně nebo obrovské postele, vyrobené přesně na míru, a nádherného výhledu na Bratislavu. Pobyt za oceánem mi v mnohém prospěl. Předtím mě tady všechno už nudilo a znervózňovalo, ale teď jsem objevovala nové kouzlo dávno poznaného. Paráda!

Časový posun dal víc zabrat Oliverovi než mně, takže zatímco on ještě v půl desáté tvrdě spal, já jsem po druhé kávě uklidila a vysmejčila celý byt, až se celý třpytil. Vybalila jsem část zavazadel, uložila jsem věci do skříní a spokojeně se rozhlížela kolem sebe. Olivera nic z toho neprobudilo.

Když jsem však vyběhla o patro výš a chtěla zazvonit na zvonek Danielova bytu, svítilo na něm neznámé, cizí jméno. Pro jistotu jsem se ještě jednou podívala na dveře bytu, ale Danielovo jméno už nebylo ani tam. Cože? Takže on se vypařil a ani nám nedal vědět!

Nina mi sice už kdysi před rokem v e-mailu naznačila, že Daniel má v úmyslu odstěhovat se z našeho paneláku, ale nějak jsem to vypustila z hlavy, protože jsem tomu nechtěla věřit. Bydlel tam už dlouho, zvykla jsem si na něho, nedokázala jsem si představit, že by najednou odešel… Ano, je pravda, že od té doby, co jsme odjeli do Ameriky, jsme nebyli vůbec v kontaktu. Asi jsem mu vůbec nechyběla, jinak by mi napsal. Nebo čekal, že to udělám jako první já? Dětinské! Jako celý náš vztah, jako celé to věčné infantilní špičkování…

A… i pokušení… Už na to nechci myslet… V každém případě, s Oliverem jsme byli pevná a sehraná dvojice a naše manželství, které jsem i po dvou letech vnímala jako stále čerstvé, bylo krásné! Milovali jsme se a nenudili jsme se spolu.

Daniel je můj dávný kamarád a nic víc! Je o rok starší než já – přesně jako můj Oliver. Bydlel o patro výš – v bytě, kde jsem kdysi žila s kamarádkou Ninou. Daniela jsem tehdy víceméně zdědila.

Nina si ho totiž napřed nadšeně nastěhovala do našeho společného podnájmu, po půl roce se rozešli, ale pryč se nakonec odstěhovala ona – kvůli svému novému objevu, neznámému, ale prý božskému Viktorovi. Dnes už Nina nechodí ani s ním. Daniel se mě tehdy zeptal, jestli by mi překáželo, kdyby se mnou zůstal bydlet i nadále. Neměla jsem s tím žádný problém, a tak zůstal. Takhle jsme tam spolu pobyli asi rok. Ve vší počestnosti. V té době jsem se seznámila s Oliverem. Začali jsme spolu chodit. Daniel byl skvělý spolubydlící, doma se moc často nezdržoval, téměř pořád byl v práci – většinu času jsem o něm ani nevěděla. Ne, nezajiskřilo to mezi námi. Ani jedinkrát! Každý z nás řešil vlastní život. I ve společné koupelně jsme měli zaběhnutý systém, který jsme respektovali. Žádné náhodné šokující srážky nahých těl, dětinské okukování mých podprsenek, vpády do pokoje, zrovna když se převlékám já nebo on, ani podobné trapasy. Žádná romantika, žádné napětí s motýly v břiše. Fakt!

Později jsme s Oliverem hledali společné bydlení, a vzhledem k tomu, že shodou šťastných náhod jsme ho našli právě v mojí staré bytovce, přestěhovala jsem si věci jen o jedno patro níž. A Daniela jsem nadále potkávala. I s jeho aktuálními přítelkyněmi… Nestalo se nic pozoruhodného až do té doby, než mi začal pomáhat s pátráním po záhadně ztracených modelkách a já jsem ho v návalu emocí neuváženě políbila. To bláznivé pokušení nadělalo v našich hlavách chvilkový zmatek, ale rozhodně jsem kvůli tomu neměla v úmyslu Olivera opustit. Daniel to však vnímal jinak. Napětí mezi námi se postupně zvětšovalo a já bohužel nemůžu tvrdit, že by mi byl Daniel úplně lhostejný… Asi jsem potvora, ale užívala jsem si přítelovu náklonnost, obdiv a lechtivé pokušení, které na mě čekalo za dveřmi jeho bytu. A to i navzdory tomu, že můj vztah k Oliverovi se neměnil. Naopak, plná lásky jsem se za něho provdala.

Myslela jsem si, že moje cesta na druhý konec světa to vyřeší a všechny zakázané emoce vychladnou…

Když jsem se však postavila před dveře, kde Dan bydlel, z pocitu zklamání, že ho tam už nikdy nenajdu, se mi zatočila hlava. Svírala jsem v ruce mobil a potlačovala chuť vyťukat jeho číslo. Ne, nebudu mu volat. Možná se odstěhoval právě proto, aby mě už nikdy nepotkal.

Některé věci se však naštěstí nezměnily. Redakce časopisu Styl, kde jsem před odjezdem do Ameriky pracovala a kam jsem se toužila vrátit, stále patřila stejnému majiteli. To byla pozitivní zpráva.

Styl jsem si doslova vysnila! Předtím jsem od rána do noci makala jako redaktorka zpravodajství v tiskové agentuře a velmi jsem toužila po novém místě – klidnějším, ale stejně zajímavém. Módní časopis splňoval všechna moje očekávání: příjemná ženská témata i možnost pracovat v terénu. Už z Kalifornie jsem psala šéfredaktorce Lackovičové e-maily, jestli se mnou po návratu počítá. Tvrdila, že ano, a prý se nemůže dočkat, až přijedu.

Během mojí nepřítomnosti se v redakci změnily tři redaktorky. A konečně přibyl chlap! Grafik Šaňo, výrazný testosteronový prvek, nevyhnutný pro zdravé fungování každého ženského kolektivu. Šéfka Beata Lackovičová zůstala.

Vycházela jsem s ní dobře, ačkoliv už jsem byla ostražitá. Nepodržela mě, když jsem to nejvíc potřebovala, a na to se nezapomíná. Tenkrát jsem řešila případ zmizelých těhotných žen, umístěných v uprchlickém táboře v Medveďově. Když po mně šly vlivné osoby, které byly do jejich zmizení zaangažované, Beata mě na jejich nátlak bez mrknutí oka propustila z práce. Své rozhodnutí sice později přehodnotila – snažila se mi všechno vysvětlit a obhájit se –, ale mně u jejího jména bude už navždycky blikat červená kontrolka.

Jako šéfka však byla Lackovičová v podstatě fajn. Vysoká, štíhlá, stylová ženská, jen o něco málo starší než já, mohlo jí být tak kolem pětatřiceti. Zajímavá, suverénní, pohledná – dokonalá pro řízení úspěšného ženského časopisu. Věděla, o čem je vedení týmu, ale já už jsem si nedělala iluze. Majitel mediálního domu, který časopis vlastnil, dělával změny i na postech šéfredaktorů. V některých časopisech se vystřídalo vedení i třikrát za rok, ve Stylu však nikoliv. Dozvěděla jsem se, že Lackovičová je nedotknutelná už celých deset let. I na základě toho o ní kolovaly různé zvěsti a dohady.

Pro mě však bylo podstatné, že mě Beata přijala zpět i po dvouleté přestávce: „Očekávám nový vítr, Simono,“ řekla s úsměvem, když jsme si podávaly ruce při podpisu pracovní smlouvy.

„Inspirace mám ažaž, jde mi z toho hlava kolem, ještě ti půjdu na nervy, uvidíš,“ pohrozila jsem jí ukazovákem. „Cítím se plná energie, L.A. je na restart opravdu ideálním místem!“ dodala jsem.

„Na to se těším! Jen už, prosím tě, opatrně. Žádná krkolomná témata, únosy, podezření z vražd ani výhrůžky politikům, jasně?“ poprosila mě prozíravě. Na znak pochopení jsem sklopila víčka. „Nuže, podle možností…,“ dobírala jsem si ji.

„Já to myslím vážně, Simono,“ řekla už s formálním šéfovským výrazem. „Slib mi to.“

Přikývla jsem. Jemně…

Copak já můžu za to, že skřítek pochybností se ve mně tak rád probouzí… ušklíbla jsem se, když jsem se seznámila s novými kolegyněmi, a sedla si za svůj staronový redakční stůl. Jak to ovlivním? Chodím přece po světě s otevřenýma očima!

Rozhlédla jsem se po prostoru vyplněném pracovními stoly, počítači a několika křesly, která tady předtím nebyla, a na internetu si naťukala nejnovější aktuality.

Děvčata, teď už vážně – jsem doma!

Nina pro mě byla jako sestra, kterou jsem nikdy neměla. Ačkoliv mi slíbila, že v létě za námi přiletí, nepodařilo se jí to. Byly jsme si blízké a naše uvítání po mém návratu bylo vřelé a plné objetí. Když už jsme měly pocit, že budeme mít z těch pevných objetí modřiny, se smíchem jsme se od sebe odlepily a usadily se na široký gauč, na kterém jsem měla rozložený zbytek nevybalených věcí a dárky pro ni.

„Vidím, že víno budeme pít naše domácí,“ mrkla na mě.

Nakrčila jsem nos: „Americké nikdy víc…“

„Já to jen chválím, slovenské je nejvoňavější,“ usmála se pyšně.

„Ty jejich chutě, Ninuš…,“ pokrčila jsem rameny.

„Je to fakt jiný svět. Američané mají opravdu všechno, na co si jen vzpomeneš, ale ty potraviny… Ve srovnání s nimi tady máme samé poklady! Po-kla-dy! Například chleba! A rohlíky! Všechno lehoučké, voňavé, čerstvé… Od té doby, co jsme doma, se jich nemůžu nabažit. Já teď nejím, Nino, já doslova žeru! A tam? Tam se stravují tak, aby tělo přežilo a zvládalo dál makat – čímkoliv mraženým, svraštěným, ohřátým. Doplní pohonnou hmotu a fičí dál. Když se Renata, ta moje kámoška, před léty přestěhovala do L.A., obletovali ji sousedé z celé ulice. Divili se, že každý den vaří. Vaří! Dovedeš si to představit? Amíky šokovalo, že doma připravuje čerstvá jídla!“ Odložila jsem na stranu Oliverova pomačkaná trička, abych mohla pohodlněji sedět.

„O tom jsem četla. Američané prý snědí cokoliv, jen ať je to rychle hotové. Co myslíš, proto jsou tak krásní?“ podivovala se Nina.

„Jen ti, které vidíš v televizi,“ zasmála jsem se.

„Nevím, jestli bych se dokázala zařadit do americké komunity navždycky…“

Nina si složila nohy pod sebe a se zájmem se zeptala: „Byli k tobě nepříjemní?“

„Právě, že ne… Ale to, co já beru vážně, oni zlehčují a naopak glorifikují a obdivují věci, které nám tady připadají bezvýznamné. Permanentně dobrá americká nálada není všechno. To ti zpříjemní den pouze na chvilku… Mnozí jen tak proplouvají životem, odkázaní sami na sebe, ze dne na den, bez plánů, bez vize… Tohle bych já nemohla. Potřebuji pevné pilíře. Vždyť ti všechno postupně povyprávím, máme dost času, nic nezmeškáme,“ s potěšením jsem si prohlížela Ninin obličej. Zdobil ho úsměv a pronikavé zvědavé mandlové oči. „Chyběla jsi mi,“ stiskla jsem jí ruku a ona stisk opětovala.

„Vždyť ty mně taky, holka zlatá. Jsem šťastná, že jsi už doma!“ neskrývala radost.

Poprvé od návratu domů se mi do očí draly slzy.

„To mi povídej,“ zašeptala jsem.

Nina si upila z vína a odložila sklenku na stolek.

Pohodlně si vyhrnula rukávy sportovního topu.

Něco na jejím předloktí mě hned zaujalo. „Co to máš?“

Zatvářila se nechápavě. „Kde?“

„Na ruce… To má být ozdoba? Piercing? Ale nějaký nevydařený,“ chytla jsem ji za rameno a prohlížela si to místo zblízka. „Tady… To máš pod kůží?“

Zamračila se. „To mám ten čip.“

Zarazila jsem se. „Čip? Takový, jaký dávají psům a kočkám?“

Nina rychle ruku odtáhla. „Přestaň, tohle je jiné,“ odpověděla klidně.

„Nová móda?“ vyzvídala jsem dál.

„Ne, diktatura. Tedy celostátní akce.“

„A proč sis to nechala udělat? Můžeš teď vůbec pít?“ pohodila jsem hlavou k otevřené láhvi vína. Něco jsem o tom celoplošném čipování zaslechla, ale daleko od domova jsem tomu nevěnovala moc pozornosti.

„Simi, nedramatizuj. Je to jen detail,“ zamračila se. „Nic hrozného… Teď čipují všechny. Hradí to zdravotní pojišťovny. V tom kousku máš vytištěné veškeré své zdravotní záznamy nebo co… Ty to nemáš?“ zahleděla se na moje odhalené zápěstí a potom sklouzla pohledem po celém předloktí až ke krátkým rukávům mého zeleného trička. „Fakt ne? Ještě jsi to nestihla? Kdy přesně jste vlastně přiletěli?“ zahrnula mě otázkami.

„Holka, vždyť já jsem si sotva stihla vybalit věci a uklidit byt!“ zvolala jsem a rukou jsem ukázala kolem sebe. „Tolik prachu, co tady bylo… A ještě pořád nemám všechno vybalené, podívej se kolem sebe na ten nepořádek… A už tři dny v jednom kuse větrám, abych tady konečně cítila čerstvý, svěží vzduch,“ zkonstatovala jsem už méně důrazně. Naklonila jsem se k ní: „No, a byla jsem o sobě dát vědět ve Stylu. Bea mě vzala zpátky.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Simonino tajemství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.