Jaroslava Černá

Dům v podhradí

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslava Černá, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8953-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8954-7 (mobi)

MOTTO:

I rozbité hodiny ukazují dvakrát denně správný čas…

Kapitola 1

Sobota, konec dubna 2014

„Tak co, jak je jí?“ Martina rychle vyletěla z auta a spěchala k blikající sanitce. Žena, kterou právě vynesli na nosítkách z domu, vypadala velmi sešle a nemocně.

„Našla jsem ji ležet na zemi,“ hlásila jí sousedka, „a hned jsem volala záchranku, nějak se mi vůbec nelíbí, jak vypadá. Je taková na umření,“ pokrčila rameny. „A přitom je ještě tak mladá…“

„Přijedu za vámi,“ oznámila Martina zbytečně lékaři, popojela kousek autem, aby mohla sanitka odjet, a sledovala blikající světla, dokud nezmizela za zatáčkou. No, tak jsem si dnešní krásné volné ráno nepředstavovala, pomyslela si, ale na druhé straně si uvědomila, že cítí jakousi úlevu. Z čeho? Že matku odvezla sanitka, je v péči lékařů a ona si nemusí dělat starosti? Nebo z toho ticha kolem, z vlahého chladivého rána v kouzelné, až pohádkové zahradě, kde vzrostlé staré stromy vrhají stín a přitom na jižní stranu domu svítí sluníčko snad celý den? Martina přimhouřila oči. Ten dům bude můj! napadlo ji v okamžiku, kdy se otočila zády k hřejícímu slunci a zahleděla se do otevřených dveří, ze kterých před chvílí vynesli její matku. Ta myšlenka, ten skvělý nápad ji překvapil. Nikdy by ji nenapadlo, že by se do domu, na který vůbec neměla ty nejlepší vzpomínky, mohla jednou vrátit nebo v něm bydlet.

„Emilka ještě nezemřela,“ podotkla nečekaně sousedka a Martina se s údivem obrátila. „Vy mi vidíte do hlavy?“

„Ale ne, jen jsem se ti dívala do obličeje. No, je tady nádherně, vůbec se ti nedivím, kdyby ses tady rozhodla bydlet, jen, víš… ten dům… já bych…“ Sousedka se na chvíli odmlčela, pak pochybovačně mávla rukou a vyrazila k rozbité, neustále otevřené kovové bráně. „Dej mi pak vědět, jak to s Emilkou vypadá.“

„Počkejte, paní Bínová, moc vám děkuju, že jste matku našla a pomohla, zavolala pomoc,“ vzpamatovala se Martina. „Já vím, že jste k ní vždycky ráno zašla.“ Martina ztichla a dívala se za zvolna odcházející bělovlasou ženou, která jako by věděla více než ona, více než obě dcery paní Emilie Suché.

„Musím zavolat Lence,“ napomenula se polohlasem Martina a hned vytáhla z kabelky mobil.

„Martina?“ Lenka narovnala záda od bedýnek se zeleninou. Čekala úplně jiné hovory, zprávy od dodavatelů zboží. Jako vedoucí supermarketu na přelidněném sídlišti potřebovala další várku rohlíků, chleba, jogurtů… „Marti?“ Dala do hlasu všechnu netrpělivost.

„Leni, matku odvezli do nemocnice.“

Nic. Ta zpráva s Lenkou ani nehnula. Dokonce ani neměla strach, nerozběhlo se jí srdce obavami. „Je to vážné?“ ptala se spíše ze slušnosti.

„Nemám ponětí. Našla ji ráno na zemi sousedka a…“

„Je nutné, abych přijela?“

„Asi ani ne. Vezou ji k vám, takže…“

„Víš co, sejdeme se tak za hodinu ve špitále.“ Lenka nemusela přemýšlet. Tím „vezou ji k vám“ starší sestra myslela krajskou nemocnici v Hradci, ve městě, kde Lenka bydlela.

„No, těch skoro třicet kilometrů by mohli s houkačkou ujet za půl hodiny, než ji vyšetří… mohla jsem říct za dvě hodiny,“ komentovala Lenka myšlenky polohlasem a hned vyťukala pro sestru SMS.

Nemocnice v Hradci, poledne

„Paní Emilie Suchá, pane doktore, přivezli vám ji dnes…,“ začala Martina odvážně, když si na ně lékař z příjmu konečně udělal čas.

„Vy jste její co?“ Zvážněl.

„Dcery.“

„Emilie Suchá, aha, tak ta je na JIPce,“ zvedl hlavu od papírů, zatvářil se přísně, na okamžik stiskl rty a pak spustil: „Vaše matka je ve velmi vážném stavu. Podle prvních vyšetření bylo příčinou kolapsu sice selhání ledvin, ale ona je také velmi vážně nemocná. Copak jste si ničeho nevšimly?“ Lékař věnoval oběma sestrám přísný vyčítavý pohled. Když si všiml překvapení v zaskočených výrazech, raději stručně pokračoval: „Vaše matka má velmi vážné zhoubné onemocnění,“ nadechl se. „Rakovinu slinivky ve stadiu, kdy toho mnoho nenaděláme. Také jsme zjistili silnou cukrovku.“

„Je to hodně vážné?“ Lenka až teď pocítila o matku obavy.

„Její stav je kritický.“

„My jsme o to neměly ponětí,“ zablekotala Martina a vyjeveně hleděla na Lenku. „Tušilas něco?“

„Vůbec.“ Lenka se při zašeptání vysíleně posadila.

Její stav je kritický…, znělo Martině v hlavě, když projížděla za více než hodinu doširoka otevřenou rozbitou branou. „Tak vjezd musíme nechat spravit jako první,“ zabreptala tiše. Vždyť vlastně ani nevíme, jestli se ještě vrátí domů, došlo jí konečně, když zůstala stát na prahu domu, ze kterého k ní nedoléhalo vůbec nic kromě pocitu opuštěnosti a ticha, které tady nikdy nebylo. Sotva ale vstoupila do dlouhé předsíně, dolehly k ní hlasy z jejího vlastního nitra, znásobené odrazem od zdí.

„Pozdrav!“ napomenul ji někdo matčiným hlasem.

Martina se zamračila.

„Tak pozdrav! Nahlas, nic jsem neslyšela.“ Martina semkla rty.

„Ty neumíš pořádně pozdravit?“ Hlas matky zněl stroze a vyčítavě.

Nikdo tady není, ujistila se mladá žena v duchu a rozhlédla se obývacím pokojem. „Je tady takové šero, musíme vyměnit a zvětšit okna,“ přemýšlela nahlas a bezděčně přelétla pohledem velké starožitné stojací hodiny. Šly vůbec někdy? Nepamatovala se. Přesto stojí v čele všeho, vévodí pokoji, jako by udávaly čas, který se stejně kdysi zastavil. Kdy?

„Ten starožitný nábytek je ale úžasný,“ podivila se, jako by ho viděla poprvé. Až dnes ale viděla zařízení pokoje úplně jinak. Vyřezávaný stůl a židle, komody, skleník plný porcelánu, malý stolek vykládaný slonovinou a divan, to je umělecké dílo. „Jak je to všechno asi staré?“ Martina pootevřela jednu ze zásuvek komody. Byly v ní naházené neotevřené dopisy. V okamžiku jí proletělo hlavou, že to musí být dopisy od otce, a rychle zásuvku zabouchla. Teď ne, teď se nechci přehrabovat v minulosti, přesvědčila se v duchu a raději rychle vyšla ven. Zahrada na ni dýchla odpoledním sluncem.

Emilka ještě nezemřela…, zaznělo jí v uchu, které bylo blíže k neviditelnému domu sousedky, staré paní Bínové. Všechny domy v ulici „Pod Hradem“ byly ve vzrostlých zahradách a v naprostém soukromí a tichu. I když, napadlo Martinu, matčin ostrý hlas musel pronikat i k sousedům.

Emilka? To jako moje matka? Vůbec si nevzpomínám, že by jí někdo říkal Emilko. Martina náhle nečekaně vzlykla. A taky si nepamatuju, že by jí někdo někdy, tedy já nebo Lenka, řekl maminko. Tak možná ještě matka pluku, plukovnice, vzpomněla si Martina a usmála se. Říkaly jsme jí tak tajně, pouze mezi sebou.

Jedu pryč, jedu domů, protože ty vzpomínky se tady vynořují, i když nechci. Ale až se všechno změní, předělá a znova moderně zařídí… Martina zvedla hlavu.

Ten pohled, který tak milovala, si nechala až na chvíli před odjezdem. Musela hlavu mírně zaklonit, aby dohlédla až ke zřícenině hradu nad údolím, nad městečkem, nad jejich zahradou a domem.

Je to jako neskutečný kýčovitý obraz, zavrtěla mírně hlavou a dlouze si prohlížela skálu, tyčící se za pěšinou a za téměř vyschlým potokem protékajícím za domem, skálu z části překrytou porostem, ale přitom tak nepřístupnou, že na ní dokonce často trénovali horolezci. Prostě městečko, kdysi vesnice v podhradí, napomenula se Martina, a aby se přestala dojímat, rychle dům zamkla, nastoupila do auta, hlasitě bouchla dveřmi a prudce vyrazila. Domů to měla kousek. Bydlela ve stejné Lhotě pod hradem jako její matka, jen na úplně opačném konci ve dvoupokojovém bytě v bytovce bývalého družstva.

Ve Lhotě to bylo všude blízko a nejblíže na náměstí, kde pracovala v kadeřnictví.

Kapitola 2

O tři dny později

„Jdete za maminkou? To je dobře, myslím, že na vás čeká a těší se.“ V hlase krátce ostříhané černovlasé sestřičky byla znatelná výčitka, co si asi myslí o nevděčných dcerách, které ani nepřijdou navštívit svoji tak těžce nemocnou maminku.

„My jdeme za paní Suchou,“ uvedla na pravou míru důvod své návštěvy Martina.

„No vždyť říkám, že na vás čeká, taková milá paní!“ Sestra tentokrát až pohrdlivě odfrkla a myslela si své.

„Holky moje…“ Paní Emilie podala dcerám ruce. A Martina s Lenkou, i když se nejprve nevěřícně zarazily, nakonec každá rozpačitě uchopila suchou ruku s průsvitnými prsty.

„Mám vás obě moc ráda, moc jsem se těšila, že se, ještě než umřu, uvidíme.“

Holky ze sebe nedokázaly vypravit jediné slovo.

To jsem já? Lenka hleděla na Martinu. To já držím za ruku ženu, která mi ji předtím nikdy nepodala? Před čím? Před tím, než zjistila, že umírá? Co se to s ní proboha stalo? A která ta žena byla a je naše matka? Ta křehká, se zářícíma očima na nemocničním lůžku… a možná trochu podobná té, kterou si těžko vybavuji z minulosti, nebo žena, která vždycky všechno věděla nejlépe a ve všem měla jasno? Jenže Martina měla v očích stejný zmatek, stejné otázky.

„Holčičky moje, já vím, že jsem vždycky nebyla ta nejlepší matka, odpusťte mi to. Možná to bylo tím, že mě opustil váš otec a byla jsem na všechno sama. Moc bych chtěla, abyste na všechno špatné zapomněly a pamatovaly si jen to dobré, já vím, je toho hodně k odpouštění.“ Paní Emilii stékaly z koutků očí slzy, a než řekla dcerám všechno, co chtěla a potřebovala, měla po stranách hlavy dva nepravidelné mokré fleky.

„Naše matka někdy plakala?“ ptala se oněmělá Lenka sestry, když vyšly z nemocnice.

„Já si myslím, že opravdu umře, protože tak se může člověk vzpamatovat opravdu jen na smrtelné posteli. Kdybych tam s tebou nebyla, nevěřila bych ti jediné slovo. Naše matka je někdo úplně jiný. Něco se muselo stát.“

„Jako by se jí rozsvítilo v hlavě,“ zapochybovala Lenka.

„Věříš, že mám pocit, že taková už někdy v minulosti byla? Kdy se sakra tak změnila? Co se stalo? A proč se to vrátilo až teď, když už je na všechno pozdě?“

„Já nevím, ničemu nerozumím,“ breptala zaskočená Martina. „Ale jedno vím jistě. Naše matka má dvojí tvář.“

„Myslíš, že může být psychicky nemocná? Nějaká rozdvojená osobnost? Jako schizofrenie?“ Lenka zalapala po dechu. „Ježíš, snad to není dědičné!“

O týden později, pondělí, před polednem

„Vaše matka měla velké bolesti, museli jsme ji dát silné léky,“ oznámil lékař Lence, když se byla zeptat na matčin stav.

„Tím chci říct, že už se s ní asi moc nedomluvíte, ale jestli máte sílu, zůstaňte s ní, protože je opravdu těžké říct…“ Dobře vypadající sebevědomý muž znejistěl a Lenka pochopila, že i po letech lékařské praxe má zábrany, jakési pochybnosti, jak příbuzným svých pacientů oznámit ty nejtěžší zprávy.

„Mami?“ Přestože Lenka sotva šeptala, paní Emilie otevřela těžká víčka. Po chvíli na dceru zaostřila a lehounce se usmála. Tichá slova pronášela tak neslyšně, že sotva otevírala ústa. „Netrapte se, holky moje, je mi dobře, tak lehce… je rozhodnuto a já jsem smířená… já…“

Lenka vylekaně pozorovala, jak se matka pokouší si olíznout rozpraskané rty suchým jazykem. Přestože cítila jakési napětí, hltala každé její slovo. Jako by se měla dozvědět něco důležitého, zásadního.

„Já, Leničko, já jsem vlastně byla hodně nešťastná, jenže jsem nechtěla, aby to někdo poznal, aby mě třeba litoval. Nikdy jsem to nikomu nepřiznala a snažila se nedávat najevo slabosti. Pak jsem byla vzteklá, já vím, a vybíjela si svoji zlobu a strach na tobě a Martince.“

„Mami, to nic, nemluv a odpočívej,“ Lence se chtělo plakat.

„Odpusťte mi, holky moje, vím, jak moc jsem vám ubližovala.“

Nevíš! Lenka sklonila hlavu. Nemůžeš to vědět ani teď, když se ti na smrtelné posteli rozjasnila mysl, i když máš v sobě morfium. Ty vlastně odpouštíš sama sobě a jako vždycky potřebuješ, aby s tebou souhlasili všichni ostatní a udělali to, co chceš ty.

„Mami, všechno je v pořádku, netrap se,“ vykoktala Lenka, protože tu jednoduchou větu, maminko, všechno je odpuštěno, tu prostě nahlas říct nedokázala, ani kdyby stokrát chtěla.

Zvedla hlavu. Zdálo se jí, že matka nedýchá. Rychle zazvonila na sestru. Poslali ji na chodbu.

Lenka tupě zírala do pootevřených dveří pokoje a všimla si, že jsou kolem kliky trochu upatlané. Bránila se vnímat, že cvrkot kolem matčina lůžka ochabl, personál se smířlivě zklidnil a lékař něco zaznamenává do svých papírů. Zpocenou rukou vyndala mobil, ale než mohla zavolat Martině, přišel k ní ten dobře vypadající doktor. „Vaše matka právě zemřela, přijměte naši soustrast,“ pronesl monotónně, a dokonce jí stiskl ruku.

Lenka chvíli vnímala pouze telefon v levé ruce, potřebu zavolat Martině. Najednou netušila, jak najde její číslo. Viděla pouze čas na svítícím displeji. Hodiny ukazovaly pět minut po dvanácté.

Je pozdě, vyvolal v ní ten neobvyklý časový údaj zakořeněnou pravdu. Pozdě na to, abych si myslela, že mi právě zemřela milovaná maminka. Lenka prošla hlavním vchodem nemocnice na denní světlo. Je pozdě cokoliv změnit.

Snad časem, až moudrá příroda dovolí mysli zapomenout na všechno špatné a vybaví si ty lepší chvilky, snad pak odpustíme, ale určitě ne proto, že by si to přála matka. Tentokrát ne.

Kde jen jsem v minulosti v tomto čase byla? napadlo najednou Lenku, jenže si za boha nedokázala vzpomenout, jakou chvíli ji ten prapodivný čas, kdy je na všechno pozdě, připomíná.

V hradeckém supermarketu

„Tak co ti nejde do hlavy tentokrát?“ Libor se otočil k Martině po známém zvuku, kdy jeho přítelkyně dávala hlasitým plácnutím na čelo najevo, že jsou věci, které prostě nemůže pochopit.

„Mají nás všechny za úplné debily,“ procedila Martina mezi zuby. „Dnes rajčata, označená „Chuť Česka“… chápeš to? Už neví, jak zákazníka zblbnout, a myslí si, že za chuť Česka zaplatím o třetinu více než za ta druhá rajčata z Holandska. To platím jako za co? A kdo to sakra ví, jaká je chuť Česka a jakou má cenu?“ Martina by hučela dál, kdyby jí v kapse nezazvonil telefon.

„Leni, ahoj, no, ještě jsme jeli nakoupit, jsme u tebe v obchodě a ty jsi ve špitále? Jsme tam hned…“ Martina ztichla.

„Tak pro kterou příchuť ses nakonec rozhodla?“ vyzvídal Libor, ale při pohledu do Martinina obličeje ztichl taky. Asi už je to jedno, pomyslel si, hodil do košíku ta levnější rajčata, chytil Martinu kolem ramen a nasměroval ji k pokladně.

Víš, ať je to jak chce, ať to bylo v minulosti jakékoliv, byla to moje matka…, chtělo se říct Martině, ale najednou ze sebe nedokázala vypravit ani slovo.

Po pěti dnech

Jasně, o mrtvých jen dobře, potřebovala se všemu vzepřít Martina, ale místo toho jen mlčela a otírala si slzy. Nad hrobem a při kondolencích matčiných „přátel“ to prostě jinak nešlo.

Žasla nad úžasnou ženou, se kterou se dnes přišlo rozloučit celkem dost lidí, a když naslouchala vřelým slovům faráře i ženským z matčina okolí, měla pocit, že zabloudila na pohřeb nějaké úplně cizí osoby.

„Jdeme domů?“ Holky se na sebe usmály. „Jdeme domů, teď už to půjde snadno.“

Hřbitov se vyprázdnil a obě dcery všemi milované zesnulé paní Emilky si znatelně oddechly. „Pohřeb, jak se sluší a patří, to by se matce líbilo. Poslední přání jsme jí, myslím, splnily k její úplné spokojenosti.“ Spontánnější Martina s úlevou vydechla.

„Možná se lidem jevila úplně jinak než nám.“ Lenka trochu chraptěla.

„Možná se k cizím lidem chovala jinak než k nám,“ uvedla Martina pocity obou na pravou míru. „Kdyby žila, určitě by chtěla, abychom nad jejím hrobem a před všemi zpívaly její oblíbené písně a recitovaly básničky, aby předvedla, jak má hodné dcery a jak ji mají rády. A pak by šli všichni k nám a dostali by chlebíčky a zákusky, aby viděli, jaká je pohostinná a přátelská, a my dvě bychom chytly akorát tak jednu nebo dvě přes prsty, kdyby nás třeba napadlo ujídat.“

„No, možná jsme měly pozvat pár nejbližších sousedů domů na kafe, asi se to dělá,“ váhala Lenka. „Víš, myslela jsem si, že když zemře matka, je to jako ztratit domov, a u mě je to tak nějak naopak. Já se teď konečně vracím domů, když tam matka není. Jako by nám kdysi ten domov sebrala a teď vrátila tím, že ho přestala ovládat. Nikdy bych takové pocity nepředpokládala, ale je to tak.“

„Vidíš to, co já?“ Martina přerušila sestřiny filozofické úvahy, zpomalila, zastavila a zahleděla se k místu, které po dlouhé době zase považovaly za domov. Brána byla tentokrát otevřená, protože otevřeno nechaly, a ne proto, že by nešla zavřít. Libor, Martinin přítel, ji opravil.

Na levé straně vjezdu do zahrady stál muž v letech a rozpačitě si je všechny prohlížel.

„Nevím sice, kdo to je, ale napadá mě pouze jedna možnost,“ procedila Martina vztekle mezi zuby a prudce se otočila. „Paní Bínová!“ Málem na sousedku, kterou jedinou pozvaly na kávu a chlebíček, vykřikla.

Anděla Bínová stála jako přibitá. Černý lehký svetřík prudce kontrastoval se sněhobíle zářícími zvlněnými vlasy k ramenům a vrásky kolem očí zmizely zároveň s vysoko vytaženým obočím ve znatelném údivu.

„Ten chlap byl na pohřbu, všimla jsem si ho,“ Lence se roztřásl hlas.

„Já vím,“ kývla stará paní. „Ale já jsem ho nezvala, jen jsem mu dala vědět, protože mě kdysi požádal… omlouvám se, netušila jsem, že přijede a přijde až sem.“

„Nechci se s ním setkat,“ zuřila tiše Martina, zatímco Lence začaly téct slzy.

„Zařídím to,“ vyrazil k tiché postavě Lenčin přítel Viktor, v patách Libora.

„Možná jste s ním měly promluvit, nakonec, je to váš otec,“ prohodila tiše paní Anděla, když už se tři ženy usadily sice ve starých, ale pohodlných kožených křeslech. Zatímco Martina nad tou drzostí pořád v duchu zuřila, Lence bylo zase do pláče.

„Vzkazuje vám, že to musel udělat, že tehdy musel odejít, že už dál nemohl,“ pokusil se tlumočit vzkaz bývalého manžela paní Emilie Viktor, ale když uviděl rozzuřenou Martinu, jen tiše dodal: „Bude v Hradci a ve Lhotě ještě týden. Nechal vám vizitku, kdybyste se ještě rozmyslely a chtěly si promluvit.“ Položil na velký jídelní stůl s háčkovaným starorůžovým ubrusem bílou kartičku. „A pak odjede navždycky… říkal.“

„Kecy!“ zasyčela Martina a marně ovládala vztek. „Zajímalo by mě, o co mu opravdu jde! Musel odejít? Utekl! Nechal nás tady s matkou, která si všechnu zlost pak vylila na nás. My jsme utéct nemohly, musely jsme to všechno snášet. On už nemohl dál!? Chudák! A my jsme musely!“

Stará paní Bínová se smutkem v očích sledovala obě holky, naslouchala slovům plným zlosti i lítosti a věděla, že mají pravdu. Celou dobu tušila, že s Emilkou není něco v pořádku, nakonec, kolikrát zaslechla její panovačný hlas, ale nerozuměla situaci a nechtěla a ani se nemohla do ničeho plést. Emilka vždy měla na své chování vysvětlení a každý rychle pochopil, jaký je lidumil a co všechno pro své holky a kamarádky dělá. Hmm… ale jak to, že ty její kamarádky po jedné, dvou návštěvách nenápadně mizely? A jak to, že to byly vždycky buď ženy, od kterých utekl po padesátce manžel, nebo vdovy? A jak jí dokázaly pochlebovat a se vším souhlasit, když všem vysvětlovala, jak je to bez chlapa úžasné, že ji nikdo neomezuje, nikomu se nemusí přizpůsobovat, po nikom uklízet?

A pak, když už nepřišly, mluvila o nich tak hnusně, měla jasno ve všem, co dělají špatně, že bylo až nepochopitelné, jak můžou být za Emilčinu pohostinnost tak nevděčné.

„Vy jste se jí bály!“ vyjelo z paní Anděly bezděčně. „Všechny ty její kamarádky se bály jejího názoru, protože pořád vykřikovala, jak je upřímná, má pravdu a vždy ve všem jasno. A myslím, že nejvíce se jí bál váš otec,“ ztišila hlas, ale najednou v údivu stočila pohled na Martinu, která se chytila za krk a dusivě se rozkašlala. „Do háje, ještě abych zase jako každý rok chytla angínu,“ lapala po dechu.

„Už angínu nechytíš,“ promluvila najednou klidně paní Anděla. „Už ne, pokud nedovolíš, aby tě dusil namísto matky zase někdo jiný.“

Bály se jí, stejně jako všichni, stejně jako bývalý manžel, přemýšlela paní Anděla Bínová už na cestě domů. Bály se vlastního strachu, neschopnosti se jí postavit, říct svůj názor, projevit svá přání. A staré paní Bínové prolétly myslí desítky situací, kdy paní Emilie Suchá myslela, mluvila i dělala věci za své dcery, protože ony nemyslely, nemluvily a nedělaly nic tak, jak by si ona přála.

Čtveřice osaměla. Martina a Libor, Lenka a Viktor.

Zatímco Martina žila s Liborem už dvanáctý rok a měli desetiletou dceru, Lenka s Viktorem spolu žili pouhý rok a děti Lenka neměla ani z předchozího, úspěšně rozvedeného manželství.

Martina přinesla konečně kávu a Lenka si zase musela otřít slzy.

„Stokrát jsem ti říkal, že máš dvě uši, ne?“ obrátil se Libor k Lence. „Jedním uchem tam, druhým ven. Alespoň mně to tak s vaší matkou fungovalo a budu v tom pokračovat, i pokud se týká vašeho otce. A vám oběma doporučuji totéž.“

„Jo, mám dvě uši, ale jen jednu páteř,“ nesouhlasila Lenka a vzápětí pocítila bolest v zádech.

Už ne, už jsem se uzdravila, napomenula se v duchu, protože si uvědomila, že ty její chronické bolesti ustoupily, sotva odešla z domu a dostala se z matčina každodenního vlivu. Jen jsem mlčela, snažila se ji nenaštvat, protože jsem se neuměla ozvat, vzepřít, odmítnout ty nesmyslné názory, ty úplné blbosti.

„To nemůžeš pochopit, tys tady nežil,“ podívala se na Libora vyčítavě, jenže ten už byl myšlenkami jinde. Jak to, že jsem si dříve nevšiml těch nádherných starožitných kousků nábytku? Se zaujetím si prohlížel skleník plný porcelánu. Už snad jen ta jídelní souprava musí mít neuvěřitelnou cenu! A všechno je tak dobře udržované, ty naleštěné stříbrné příbory… a co je asi v těch komodách? Libor málem sáhl po první zásuvce, ale rychle se vzpamatoval. Jestli to má nějakou cenu, a to určitě má, nemusí to všichni vědět.

V očích se mu najednou objevil jakýsi neznámý lesk, kterého si nikdo nevšiml.

„Tak dohodneme se nějak na tom, kdo se bude starat o dům?“ pokusil se o lhostejný tón. „Musí se s tím něco udělat, nebo nám spadne na hlavu. Zahrada je velká a potřebuje čas od času posekat. Bránu už jsem opravil, ale té práce je tady fakt hodně, určitě to chce nová okna, to bude hodně peněz,“ pokrčil rameny, posadil se k Martině a chytil ji kolem ramen. „Chceš si uvázat na krk takovou zátěž? Starat se o barák?“

„Mně se tady líbí.“ Martina mírně zaváhala.

„Myslel jsem, že to budete chtít prodat,“ prohodil opět Libor navenek lhostejně, ale v duchu mu zatrnulo. Jen to ne, takový poklad, pátral v obličeji Martiny i Lenky.

„Já zatím dům nechci.“ Lenka si byla jistá. „Jsem v práci od rána do večera, často i víkendy, takže jestli se chcete starat vy dva, budu ráda. Nechtěla bych ještě k tomu dojíždět skoro třicet kilometrů a tady takovou dobrou práci nenajdu.“

„Ujmeme se toho?“ Martina se podívala na Libora s obavami. Proč bych se měl starat o cizí barák, když nejsme ani manželé? A ten náš vztah v posledních letech… kdyby tady nebylo naše zlatíčko Bára, už jsme dávno od sebe.

Libor se v duchu ušklíbl. „Vždyť víš, jak na tom jsem, pořád na štrece, a když jsem doma, taky si chci odpočinout,“ taktizoval promyšleně.

„Liborku, ale já bych tady klidně bydlela a společně to zvládneme, vždyť nemusí být všechno hned hotové a uznej, že je tady krásně,“ začala žadonit Martina a konečně se dočkala úsměvu.

„Máš pravdu, ujmeme se toho a dáme to do pořádku, ale…“ Libor chtěl hned zavést řeč na cenu domu i nábytku, ale včas zabrzdil. Udělám to tak, aby mi do toho nikdo nemohl mluvit. Přimhouřil oči, jako by chtěl skrýt myšlenky a úmysly, které se mu najednou začaly rodit v hlavě.

Hradecký supermarket, o šest dnů později

Lenka zpozorněla. Vzápětí vycítila, jak si ji muž, asi šestý ve frontě u pokladny, prohlíží. Zachvěly se jí prsty. Proč mi sakra zrovna dnes nepřišla pokladní, prolétlo jí hlavou. Mohla jsem se zašít do kanceláře.

„Leni, prosím tě, musím mluvit alespoň s tebou.“ Muž přišel na řadu.

„Nemám čas, snad vidíš.“

„Jen chvíli a pak…“

„Ale opravdu jen chvíli, mám dost práce.“

„Jsi vedoucí? Jsi dobrá, jsem moc rád.“

„Nechej toho, nejsem na tvé pochvaly ani názory zvědavá. Ty na tom nemáš žádné zásluhy.“

„Neposadíme se?“

„Ne.“

„Myslel jsem, že třeba právě ty mě pochopíš, jsi taková mírnější než Martinka, alespoň co si pamatuji…“

„Co si můžeš pamatovat?“ vyjela nečekaně Lenka na otce. „Co? Když já i Martina víme jediné! Opustil jsi nás jako malé holky. Vykašlal ses na nás, znova se oženil, máš novou rodinu.“

„Leni, já jsem musel, jinak bych se z toho zbláznil. S tvojí matkou se nedalo žít, copak to nevíte? Dusila mě jak malého spratka, já už jsem nemohl!“ David Suchý sklonil hlavu a hledal slova. „Vždyť já jsem si s ní připadal jako ten největší blbec, co nic neví, ničemu nerozumí. Vaše matka musela mít vždycky hlavní a taky poslední slovo. Všechno muselo být podle ní a hlavně musela mít vždycky pravdu. Já už jsem tak dále žít nemohl, kdybych neutekl, zničila by mě a celý můj život.“

„Aha!“ V Lence se najednou uvolnil všechen nahromaděný vztek. „Takže tys nemohl a my jsme musely? Copak to nechápeš? Tys nás nechal vyrůstat s matkou, od které ty jsi utekl, a my jsme jinou možnost než s ní žít neměly. A to mám pochopit? Jak jsi nás tam mohl nechat?“

David Suchý zvedl hlavu. „Když já jsem si myslel, že za to můžu já, že se tak chová jenom ke mně, protože mě začala nenávidět, a doufal jsem, že když odejdu, nebude mít důvod nikomu jinému řídit život. Já jsem předpokládal, že k vám, k dcerám, se bude chovat jinak. Ona taková vždycky nebyla. Když jsme se poznali, moc jsme se milovali a všechno začalo, když jsme se nastěhovali do toho domu po jejich rodičích. Byla najednou jako posedlá a mně se zdálo, že k vám dvěma se chová jinak než ke mně. A pak se to stupňovalo. Chvílemi byla jako vyměněná. Leskly se jí oči a potřebovala mě peskovat, ponižovat, najednou byla někdo úplně jiný. Nedalo se to vydržet. Už jsem nemohl. Byl bych ji snad zabil, alespoň praštil, ať se vzpamatuje, pamatuju si na ten den, kdy se ve mně něco zlomilo, a neviděl jsem jiné řešení.

A tehdy, to mi utkvělo v paměti, mi pohled padl na ty hodiny, víš, ty veliké, starožitné, co tam stojí mezi okny.

Bylo pět minut po dvanácté a já jsem pochopil, že nic nejde změnit, a jestli ji nechci zabít, musím pryč. Pak už jsem s ní nepromluvil ani u rozvodu.“

„Ty hodiny ukazují stejný čas, co si pamatuju, podle mě nikdy nešly, jsou rozbité,“ zamyslela se nahlas Lenka.

„Jenže mi tehdy ten správný čas ukázaly. Poslední a jedinou možnost.“

„A stejně bylo pozdě,“ nesouhlasila Lenka.

„Pro mě ne, pro mě bylo sice opravdu pět minut po dvanácté, ale dokázal jsem to.“

„Jsi sobec,“ prohodila Lenka s jistotou. „Myslel jsi pouze na sebe a my jsme ti byly ukradené. Teď jsi pro nás cizí chlap a to se, myslím, nezmění. A teď už odejdi, musím pracovat.“

„Zítra odjíždím.“

„Je mi to jedno.“

Kapitola 3

Poslední květnová sobota 2014, odpoledne

„Tak zlato, ten můj známý má čas jen zítra a přijel by se na ten nábytek podívat, má obchod se starožitnostmi v Hradci.“ Libor se snažil navodit jedinou a nevyhnutelnou možnost, kdy by byl s obchodníkem sám. Věděl, že Martina má jiné plány, Lenka je v práci a Viktor mu do ničeho snad mluvit nebude.

„V neděli?“ zaváhala Martina.

„No právě, já nevím, jak jinak to udělat. V neděli v noci odjíždím do Bulharska a dobrých deset dní budu pryč.“

„No tak to se s ním budeš muset sejít sám, bude to jen na tobě, zvládneš to?“

„Marti, půjde o první schůzku a ten čas si prostě udělám, vždyť je to pro naše dobro, pro naši budoucnost,“ vysvětloval Libor obětavě. „Musím se starat vždycky tehdy, když jsem doma, a ne na cestách. A pokaždé, než vyrazím na novou štreku, mívám pár dnů volno, a to se budu věnovat našemu novému bydlení, pro nás oba.“

„Jsi hodný,“ prohodila Martina, ale přitom se vůbec necítila nejlépe. Nebyla s Lenkou ještě napevno domluvená, kdo se dědictví ujme a kdo bude v domě bydlet.

Neděle odpoledne

„Ten dům je prázdný?“ Obchodník se starožitnostmi okamžitě zavětřil. Tak krásné místo, zahrada, skála za domem a romantická hradní zřícenina, to se hned tak nevidí.

„Tchyně nedávno zemřela a moje partnerka a její sestra dům zdědily. Zatím jsme se nedomluvili, co dál,“ vysvětloval Libor opatrně.

No tak snad nebude plný starých bezcenných krámů, zadoufal starožitník, ale hned po vstupu do obývacího pokoje zalapal po dechu. Teď jen nedat najevo, co za skvosty se v domě ukrývají. Musel se ovládat, aby nevykřikoval nadšením. Nejen že to jsou opravdové starožitné perly, ale taky jsou v perfektním stavu, udržované, nepoškozené. Jenom ten jídelní stůl a židle!

„Odkud to vaše tchyně vzala? Připadá mi to jako starý nábytek z nějakého zámku,“ prohodil ledabyle.

„No, přesně. Prapraděda mé přítelkyně sloužil na zámku, a když se po válce zámek modernizoval a opravoval, tak si bývalé služebnictvo mohlo rozebrat zařízení. A děda byl panský kočí, tak si domů odvezl, co mohl.“

„Prapraděda vaší partnerky? Takže jednáte jejím jménem?“ Obchodníkovi se málem třásl hlas.

„Zatím ano, ale brzy to bude všechno naše společné, o to se postarám.“

„Tak pane Říha,“ oslovil muž Libora sebejistě. „Pokud budeme jednat o koupi toho nábytku, musím sepsat smlouvu s právoplatným majitelem.“

„To budu já a moje partnerka, hned jak se vyřídí pozůstalost u notáře,“ znejistěl Libor a rychle dodal. „Jsem ale pověřený jednat za obě dědičky.“

„Také je zde možnost… ovšem nevím, jak by se vám to líbilo,“ pátravě si prohlížel Liborův chtivý výraz a usoudil, že může bez uzardění pokračovat v jednání. „Můžeme také jednat bez smlouvy, jen mezi námi. Mělo by to své výhody pro nás oba, především pro vás.“

„Myslíte…“ Libor v duchu zajásal.

„Jistě, myslím finanční výhody, také se vyhnete spoustě papírování a placení daně.“

„Naznačil byste alespoň předběžně, jakou má ten nábytek cenu?“ Teď se třásl hlas Liborovi, a nejen v duchu. Tak chladnokrevný jako zkušený obchodník nebyl.

„Myslím, že budete spokojený. Já si zatím netroufám odhadovat, ale pokud budete souhlasit, každý kousek si nafotím a nabídnu německému zákazníkovi.“ Znalec fotil, v duchu počítal a mnul si ruce. Věděl přesně, na co narazil, a přemýšlet nad zákazníkem taky nemusel. Za to mu v Německu, možná v Rakousku, utrhnou ruce!

Mně nic nenamluví, já se oblafnout nenechám, přemýšlel rozrušený Libor, hned když osaměl. Pochopil, že starožitník byl z nábytku nadšený. No, musím být sakra opatrný a zkusit třeba mrknout na internet nebo se poradit taky s jiným zájemcem.

Pohladil naleštěnou komodu a otevřel tu nejspodnější zásuvku. „Co to sakra je?“ Rychle vyndal větší ze dvou krabic. Byla z načervenalého tvrdého dřeva, vyřezávaná a vykládaná něčím bílým. Lehce ji otevřel a zaraženě zíral. „To jsou přece šachy! A jaké úžasné figurky, že by to byla slonovina? Jak jsou asi staré a hlavně, jakou mají asi cenu?“ Teď už mu třas rukou nevadil, nikdo ho neviděl, před nikým nemusel nic předstírat a skrývat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům v podhradí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.