Markéta Harasimová

HEDVÁBNÁ PAST

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz, 2019

Foto na přebalu © Shutterstock

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa, © Adriána Švarná

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2019

ISBN 978-80-907508-4-5

PROLOG

Duben v žádném ohledu nedostál své vrtkavé pověsti – téměř každý den hřálo sluníčko a počasí budilo dojem přicházejícího léta. Jakmile však přišel máj, obloha se zatáhla a teploty spadly dolů. Začátek první květnové dekády přinesl vytrvalé mrholení a jen málokdo by takové dny využil k pobytu venku.

To však neplatilo pro Ninu.

Byla zvyklá na pravidelný pohyb, kterým si nejen udržovala pružnou postavu, ale také čistila mozek. Potřebovala si z hlavy vyhnat těžké případy, které dennodenně řešila na kriminálce – za žádných okolností je nechtěla přenášet do svého soukromí.

Dnes Ninu nic zvláštního netížilo, ale i tak nazula tenisky a do uší nasadila sluchátka s rytmickou hudbou. Pak zamávala dceři, která se na ni zubila z okna, a poklusem vyrazila po chodníku. Vlhko neřešila – koneckonců se za chvíli stejně zpotí a po návratu hodí všechno oblečení do pračky.

Zanedlouho se ocitla na stezce vedoucí k příměstskému lesu. Podrážky tiše narážely do hrubého asfaltu a Nina udržovala svižné tempo, sladěné s dechem. Endorfiny vyplavené fyzickou námahou ji pokaždé uvolnily a dokázaly rozostřit obvyklé přísné soustředění, což vítala.

Ovšem dnes propadla téměř euforii. Myslí se jí totiž honily pikantní vzpomínky na předchozí večer. Jeho závěr probíhal v erotickém duchu, a ona si ho užívala na maximum.

Zatímco si vybavovala vzrušující doteky mužských dlaní na nahé kůži, naskočil jí na rty bezděčný úsměv.

Jeho ústa byla mnohem drsnější než její, ale oblažovala horkou pleť promyšlenými polibky, pod kterými se chvěla jako struna na kytaře. Bral si ji s vášní a odhodláním, a vůbec neskrýval svou převahu. Byl to muž, který ví, co chce, a nebojí se to dát najevo. Dominantní a přitom i něžný. Náruživý tak, že nebylo možné mu odolat. Ano, přivedl ji k nádherné agónii… A ona jeho, o tom nepochybovala.

Mrholení zesílilo, ale Nina pokračovala dál s pevným úmyslem zdolat celé naplánované kolečko. Zleva ji objel cyklista v černé bundě – kvůli hudbě, dunící ve sluchovodech, si ho všimla až na poslední chvíli. Nevylekal ji, jen si pomyslela, že se zrovna minuli dva stejní blázni, kteří se ani v dešti neobejdou bez sportu.

Milostné úvahy jaksi samovolně vystřídaly pracovní. Pociťovala hrdost, protože před pár dny s týmem ukončili poměrně zamotané vyšetřování. Dalo jim zabrat, ale nedávno vše předali státnímu zástupci a poplácali se po zádech. Úspěšný závěr pátrání se pokaždé odrazil na náladě všech, kteří s ním měli co do činění. Nina nenáviděla stav, kdy se dostali do slepé uličky, aniž došlo k dopadení pachatele. Doslova zuřila, když zločincům jejich řádění prošlo. Bohužel i to se občas stávalo.

Ale tentokrát měli štěstí! A co nevidět jistě uzavřou i nejnovější případ, který s tím předchozím úzce souvisí.

Minula lesní odbočku a koutkem oka zaznamenala jiného běžce, který po ní klusal. Nevěřila bych, že tady dneska bude tak živo, blesklo jí hlavou.

Vzhlédla k nebi a chvíli sledovala valící se šedivá oblaka. Pak si poupravila sluchátko, které jí vyklouzlo z ucha, přičemž za zády spíš intuitivně zaznamenala pohyb. Pochopila, že ji dohání sprinter z lesa. No, závodit s tebou nebudu, mávla nad tím rukou. Stále udržovala své tempo, a letmo zkontrolovala hodinky. Čas měla vynikající, mohla si gratulovat.

A vtom na šíji ucítila krátký pálivý zášleh. Trhla sebou, ale než stačila jakkoli zareagovat, projela celým jejím tělem drásající bolest. Zkroutila obličej do grimasy, která ho naprosto znetvořila. Z otevřených úst vyšel štěkavý výkřik a během jediné sekundy ji přestaly poslouchat svaly. Než se stačila zamyslet nad příčinou svého stavu, zatočil se s ní svět a Nina ztratila rovnováhu. Dopadla na tvrdou zem doslova jako pytel cementu. Pokusila se o hluboký nádech, aby zahnala pocit, že má mozek obalený bahnem, ale neuspěla.

Její končetiny ovládla úporná křeč a připadala si zcela dezorientovaná. A když pak konečně nabrala do plic dostatečnou dávku kyslíku, přišlo další štiplavé bodnutí. Zaškubala sebou jako v epileptickém záchvatu, a přestože chtěla nahlas zařvat, hlasivky jí vypověděly službu. Nevydala ani hlásku.

Ačkoli Nininy oči pokryla neurčitá mlhovina, zahlédla nad sebou čísi tvář. Zamrkala a snažila se ovládnout třesavku, tělo ji však neposlouchalo. Impulsy vyslané mozkem se zkrátka nepřenesly níž.

„Na tuhle chvíli jsem čekal,“ promluvil kluzký hlas.

Konečně se jí podařilo alespoň zčásti zaostřit a Nina strnula zděšením. Ta tvář… Vždyť ona ji zná!

Jenže… tohle přece není možné? Rezonovalo jí lebkou. Nedává to smysl!

Možná mě postihla mozková příhoda nebo záchvat halucinací? A já zkrátka jen blouzním… Jiná možnost nepadá v úvahu!

„Nějakej čas jsme spolu soutěžili, kapitánko, ale já jsem o dost chytřejší, než ty…“ pronikla k jejímu sluchu další věta.

Ne, to není duševní pomatení ani mrtvice, uvědomila si s krutou jasnozřivostí. Dobře věděla, kdo k ní promlouvá. Zrak se jí už téměř pročistil, takže ho zacílila do povědomého obličeje. Barva vlasů neseděla, to ovšem nic neznamenalo: podobný výsledek zajistí obyčejný přeliv. Nicméně ten zbytek – rysy obličeje a tvar očí, brady i nosu… Ne, nemýlila se. Byl to on. Bestiální vrah.

A především muž, který měl toho času ležet v márnici. Copak opravdu existuje zmrtvýchvstání? Napadlo ji.

„Máš nahnáno, co, kočičko?“ pokračoval s mrazivým úsměvem útočník. Pak zvedl ruku, v níž svíral paralyzér. „Nedivím se ti…“ Zakomíhal v oplzlém gestu jazykem mezi zuby. „Můžu si s tebou dělat, co budu chtít. A věř mi, že mám velký plány. Opravdu velký…“

Tak tomu naprosto věřím, prokmitlo Nině myslí vteřinu předtím, než k její kůži potřetí přiložil hroty nabité elektřinou.

KAPITOLA 1.

Nina jela krokem a z bezpečné vzdálenosti pozorovala neduživého čtyřicátníka v plandavých kalhotách, kšiltovce a odrbané kožené bundě. Nevšiml si jí – stejně, jako předtím modré fabie, kterou řídil inspektor Jirsa. Ten dnes musel zaskočit za Ninina parťáka, a před několika minutami si sledovaného muže předali.

Dotyčný se jmenoval Josef Smrž. Byl to narkoman a recidivista, který strávil většinu života v diagnostických ústavech nebo nápravných zařízeních. Jeho kriticky nízké IQ ještě oslabovalo nezřízené požívání drog a alkoholu. A právě mizivá inteligence podpořená stabilním raušem kriminálce pomohla rozluštit tenhle případ v rekordním čase.

Záznamy z bezpečnostních kamer mluvily jasnou řečí - stejně, jako otisky prstů, kterých pachatel na místě činu zanechal solidní množství. Ani náznakem se nepokusil o maskování. Ta do nebe volající tupost v Nině vyvolávala upřímné pohrdání. Byla přesvědčená, že tykev je schopná vyplodit milionkrát hodnotnější myšlenku, než tenhle pitomec.

Smrž před pár dny přepadl benzínovou pumpu. Bezpochyby potřeboval peníze na další dávku, a tak šel přes mrtvoly. Předstíral nákup cigaret a využil momentu, kdy prodavač otevřel pokladnu. Vůbec se nenamáhal požádat o vydání hotovosti a rovnou na neozbrojeného padesátníka zaútočil nožem. Bodl ho opakovaně, a potom z kasy vybral několik bankovek. Nastrkal si je do kapes, bezstarostně zahodil kudlu a vyběhl do noci. Krvácejícího člověka, který si těsně před tím, než upadl do bezvědomí, stačil zavolat záchranku, nechal napospas jeho osudu.

Majitel pumpy se toho času nacházel v  kómatu a lékaři jeho stav viděli spíš skepticky. Pokud zemře, poputuje Smrž na dlouhé roky za mříže. Ale ať, říkala si Nina. Tenhle lidský odpad si nezaslouží nic lepšího, než shnít ve vězení.

A dnes padne kosa na kámen – policie hodlala viníka zatknout. Po loupeži se patrně zásobil fetem a následující dva dny strávil v nějaké kobce mezi sebou podobnými ubožáky. Teprve před pár hodinami vystrčil nos a objevil se na ulici. Kriminálce ho práskl jeden ze spolehlivých informátorů, a Nina s Jirsou okamžitě vyrazili do akce.

Jejich člověk mířil podle všeho domů, ačkoli místo, kde Smrž žil, slovo ‚domov‘ skoro znevažovalo. Byl to starý a zaneřáděný činžák připomínající squat, ve kterém měli trvalou adresu především pochybné živly. Nina na Smrže hodlala vytáhnout pár pádných argumentů, přečíst mu práva a odvézt ho k výslechu. Věřila, že se to obejde bez významných obtíží: navzdory tomu, že zadržený bude nejspíš psychicky rozhozený a podrážděný. Po bezhlavém šňupání pervitinu na něj jistě přišel typický dojezd, a on teď potřebuje spoustu hodin spánku, než vyrazí na další tah.

Zabrzdila a vypnula motor, protože Smrž právě otevřel odřené dveře a vklouzl do domu. Oprýskaná omítka a špinavá okna představovaly dokonalou kulisu k mužovu ošuntělému vzhledu.

„Sice se sem skvěle hodíš, ale cela ti sedne víc,“ zabručela si Nina pod nosem, mimoděk klepla prstem do pout zavěšených na opasku, a vykročila k budově. Zámek ve dveřích nejenže nefungoval, ale docela chyběl, což ji však nijak neudivilo. Energicky prošla do zatuchlého vestibulu. Fuj, tak to je hnus, pomyslela si, když obhlédla vlhké zdi a zaneřáděnou podlahu pokrytou neidentifikovatelnými skvrnami.

Ovšem dřív, než se stačila lépe rozkoukat, vyběhl zpoza rohu chlapík, kvůli kterému tenhle odpudivý dům navštívila. Hubený obličej stínil kšilt, takže do něj Nina neviděla, ale trhané pohyby prozrazovaly jasnou paniku. Vsadím boty, že už ti někdo vyklopil, jak moc zajímáš kriminálku, napadlo ji.

Smržovo uvažování sice bylo mdlého charakteru, ale jisté souvislosti si dohromady dát uměl. A zřejmě se rozhodl vyhledat náhradní ubytování, alespoň na nějaký čas. Jenže v tom máš smůlu, pomyslela si Nina škodolibě.

Rozkročila se a vlastním tělem zatarasila úzkou chodbu. „Kriminálka! Stůj!“ houkla spatra.

Smrž na vteřinu strnul, hned však udělal čelem vzad a čiperně vyrazil opačným směrem. Uháněl tak, že málem strhl lítací dveře. Nina chvilku počkala, až jí nebezpečně rozhoupaná křídla dovolí projít, a následovala ho.

Podle očekávání seběhla do suterénu, odkud se vycházelo na dvůr. Ten končil nízkým plotem, za kterým protékala zapáchající strouha. Smrže zahlédla v okamžiku, kdy zdolal prastaré pletivo, načež začal sprintovat podél svažitého břehu.

Pustila se za ním. Věřila si – rozhodně měla lepší fyzičku, než narkotiky prolezlý feťák. Jeho náskok ji ani v nejmenším nerozhodil.

Dusala po suché trávě a rychle ukrajovala metry, které je od sebe dělily. Za chvíli už zřetelně slyšela Smržovo namáhavé funění. Kdepak, frajírku, na mě nemáš, pomyslela si těsně předtím, než ho popadla za rameno a prudce s ním smýkla. Nedokázal se udržet na nohou: z jeho hrdla vyšlo krákoravé zaječení, po němž se poroučel k zemi.

„Jsi zatčený. Máš právo nevypovídat. Cokoli řekneš, může být u soudu použito proti tobě,“ oddrmolila, přičemž nad mužovou hlavou zamávala služebním odznakem. Druhou rukou vylovila mobil a zavolala Jirsovi.

„Mám ho, sejdeme se u mého auta. Parkuju před barákem, kde bydlí. Čau,“ vysypala ze sebe a obrátila pozornost k evidentně zmatenému Smržovi. Při pádu ztratil kšiltovku a Nina tak konečně pohlédla do poďobaného obličeje, který už dobře znala z fotografií a kamerových záznamů.

„Co po mně chcete? Já nic neudělal!“ zablekotal zadržený.

„Fakt, jo? Nechceš radši zkusit tu o Červené Karkulce? A vůbec, hni tím svým hubeným zadkem. Zvedej se!“

„Nechte mě bejt! Tohle je policejní šikana, napadla ste mě!“

„Když myslíš,“ pronesla s klidem. „Každopádně ti teď kromě loupežného přepadení a těžkého ublížení na zdraví můžu přišít ještě maření úředního výkonu. Přesně tak totiž klasifikuju ten tvůj srabácký útěk.“

„Ale já… já… nic neproved!“

„Kecy v kleci,“ ohrnula nos. „Když jsi přepadl tu benzinku, nebyl jsi ještě sjetý, takže si to pamatuješ. A pokud ne, je mi to jedno. Kamery tě zachytily ze všech stran, i v detailu – musím na rovinu říct, že fešák fakt nejsi. A máme toho na tebe mnohem víc. Stručně řečeno: máš utrum, půjdeš znovu bručet.“

„Nemůžete mě zavřít, ježíšikriste! Já toho chlapa nebodnul!“

„Aha? Kdo říká, že oběť přepadení byl muž, a že došlo k pobodání? Právě ses přiznal, jestli ti to nedochází. Jsi zkrátka ukázkové pako. A teď se šupem postav! Nebo ti mám pomoct?!“

Smrž měl s přechodem do vztyčené polohy trochu problém, takže mu to trvalo celou věčnost. Evidentně nedokázal pochopit, jak je možné, že ho policie dopadla, a k tomu tak rychle. Těkavé pohledy ze strany na stranu Nině napověděly, že stále zvažuje své šance na únik. Byly nulové, ale proč by se za ním měla znovu honit? Raději vytasila pouta a nasadila mu je dřív, než její hbitý pohyb zaznamenal.

„Co to… hej, co to… děláte?? Tohle nemůžete, pusťte mě…!“

„Až naprší a uschne. Jdeme!“ Popadla ho za loket a rázně vykročila podél příkopu. „A dej si bacha. Jestli na mě ještě něco zkusíš, posadím tě do cely k chlápkovi, který moc rád píchá feťáky.“ Nikdo takový v cele předběžného zadržení nebyl, což ale Nina neřešila. Zajímalo ji pouze to, že Smrž po jejím prohlášení zcela zkrotl a nechal se odvést k autu jako beránek.

„Jsi rychlá,“ ocenil Ninu Jirsa, sotva se za Smržem zabouchly zadní dveře. „Jak to probíhalo?“

„Kapku jsem se proběhla – ta smažka chtěla pláchnout.“ Na rtech jí zahrál pohrdavý úsměv. „Chápeš to?“

Inspektorův obličej proměnilo pobavení, načež poplácal své kulaté břicho: „Kdybych za ním běžel já, měl by jistou šanci, ovšem snažit se utéct Boltovi v sukních, to je čiré bláznovství.“

Zvedla palec nahoru. „Pravda. Tak pojedeme, třesu se na výslech!“ Zatímco usedala za volant, cítila hřejivou spokojenost: takhle má probíhat vyšetřování! Svižně a bez průtahů.

***

„Stihlas to rychle!“ Prokop otevřel dveře a uvedl Ninu do svého luxusního bytu. Tahle adresa patřila mezi nejlepší ve městě, on si ji ovšem coby úspěšný obhájce mohl dovolit. Byl už pár let rozvedený a před rokem oslavil padesátku, ale vypadal mnohem mladší. Seznámili se při šetření nedávného případu – Prokop zastupoval jednoho zazobaného podezřelého, jehož vina se nakonec neprokázala.

Už tehdy v mrňavé výslechové místnosti bylo patrné, že to mezi kapitánkou a tímto zralým, sexy advokátem jiskří. A tak se Nina ani moc nedivila, když jí o pár dní později zavolal a pozval ji na kávu.

Rovnou mu objasnila, že nemá zájem o romantický vztah, ale občasné erotické dovádění jí proti mysli není. Ninina přímost Prokopa trochu zarazila, ale na její podmínky přistoupil. Usuzovala z toho, že se také nechce vázat – koneckonců záhy zjistila, že nebyl ženatý pouze jednou a na ženy si obecně dost potrpí. Následné týdny ukázaly, že si spolu dokážou užít spoustu zábavy. K oboustranné spokojenosti se takřka výlučně odehrávala v ložnici, případně na jiných místech, která se nabízela k sexuálním radovánkám.

„Ustavičně bojuju s časem a nemám moc prostoru na lelkování,“ pokrčila nyní rameny a vplula do předsíně. „Sotva malá usnula, nažhavila jsem motor.“

„Taky už jsem dost nažhavený…“ zavrněl. Byl oblečený pouze do hedvábného županu, a vyboulenina pod ledabyle utaženým páskem mluvila sama za sebe.

Beze studu ho přes tenkou látku polaskala. „Vidím,“ broukla spokojeně. „Máš doufám rozestláno?“

„Jak jinak!“ opáčil a popadl Ninu za ruku. „Dáš si drink?“

„Když řídím, tak nikdy.“

„Ty se přece pokuty bát nemusíš,“ zasmál se.

„To sice ne, ale vím, jakou paseku dokáže za volantem napáchat jeden panák. A sex preferuju s čistou hlavou.“

Už to dál nerozváděl, políbil ji na ústa a přirazil ke zdi. Nečekaně a tvrdě: přesně tak, jak bylo jeho zvykem. Nině Prokopův živelný způsob milování vyhovoval. Ostře kontrastoval s jeho uhlazeným zjevem právníka v kravatě, což jí přišlo pikantní. V posteli se choval jako hurikán: s nadšením si bral to, co mu protějšek nabízel, a sám také neskrblil. Tenhle muž měl erotiku rád a dával to najevo. Jeho rukama jistě prošly desítky žen, což samozřejmě zúročil. A každá příští milenka z toho jen těžila.

Líbali se hladově, skoro až zuřivě: Nina útočila na jeho rty s podobnou razancí, jako on. Nechala ho, aby z ní postupně strhl bundu, košili i podprsenku. Moc se s nimi nepáral, ale jí bylo lhostejné, jestli vezmou za své – na praskání švů nehleděla.

„Chci tě, ty divoško…“ mručel a okusoval nahé rameno.

„Co ti brání?“ lapala po dechu.

„Tohle…“ trhl zipem u džínsů. Chvíli s ním oba dva zápolili, ale za necelou minutu už na sobě Nina měla jen saténové kalhotky. Svlékla je, zatímco Prokop odhazoval svůj župan. Nazí a rozdychtění padli na dlážděnou podlahu – horkou pokožku příjemně ochladil hladký keramický povrch.

Prsty tančily na obnažené kůži nemravně a toužebně, zatemňovaly mysl a přiživovaly rozkoš. Ta přicházela v teplých, rytmických vlnách, které je unášely od reality podobně, jako říční proud suché listí.

Dech se zrychloval a bičovaná touha narůstala. Vstoupil do ní s elegancí pantera, a ona tiše vzkřikla ryzí slastí. Prokopovy pohyby nabyly na důrazu a zpocená těla po sobě klouzala ve svůdně plavném rytmu. Orgasmus se blížil a stejně, jako jindy sliboval výbušnou smršť, která milence vystřelí do výšin blaženého nevědomí.

„Já… zlato, už… ano? Ano?“ vyrážel ze sebe. Z jeho čela odletovaly slané kapky, které zkrápěly Ninin obličej.

Jen cosi zamumlala – těžko mohl odhadnout, zda šlo o souhlas, nebo jen vyjádřila hloubku prožívaného blaha. Vydržel to už jen chvíli, a pak podlehl nutkání vlastních útrob: s vyceněnými zuby a táhlým skučením vyvrcholil. Nina ho následovala jen o pár vteřin později.

„Zlato…“ vydechoval jako v posledním tažení. „Tak tohle byla jízda!“

Fyzicky rozhodně, pomyslela si. Nic dalšího k tomu ale nepodotkla, protože na mluvení momentálně neměla v plicích dostatek kyslíku.

***

Její tělo plulo vzduchem. Levitovalo snad? Nebo se ocitla na lodi? Připadala si bezvládná a nepříjemně omámená. Je opilá? Zdrogovaná? Mozek pracoval na plné obrátky, nebyl však s to odhalit příčinu podivného stavu beztíže, do něhož se propadla.

Asi spím, usoudila mátožně. Jak taky jinak?

Bylo by to logické vysvětlení zvláštního pocitu neskutečna, který ji pohltil, ale podvědomí jí napovídalo, že všechno je jinak… Visela nad ní nejasná hrozba – vnímala ji sice podprahově, ale zřetelně.

A mezitím pozvolna přicházela k sobě.

Mladá žena si uvědomila, že ji někdo vleče zetlelým listím - jeho pach dráždil nosní sliznici. Do duše se začala vkrádat bobtnající panika. Cizí ruce svíraly její zápěstí tak silně, že skoro necítila prsty. Pokusila se vzepřít, ale měla méně sil, než hadrová panenka. A kvůli vyschlému hrdlu nedokázala ani promluvit.

Obklopovala ji černota – na nebi nezářila jediná hvězda a kalné světlo pouličních lamp do míst, kde se ocitla, neproniklo. Nikdy se nemodlila a ani to neuměla, ale teď volala boha na pomoc.

Nucený pohyb náhle ustal. Chtěla se zvednout, ale nepohnula jediným údem. Ovládala ji třesavka a stále nemohla přijít na to, proč je tak slabá a obluzená…

První střípky vzpomínek se jí vybavily až po chvíli. Kráčela přece nočním parkem, pospíchala. Určitě mířila domů. Ale odkud šla? Netušila. Věděla jen, že pak se něco přihodilo… Jenže co?

Namáhala si paměť, ale než z ní stačila vykutat užitečnou informaci, kdosi jí kolem krku utáhl pevnou smyčku. Vytřeštila oči a zpola paralyzované paže zalovily ve vzduchu. Dech se rychle úžil, až do plic nedokázala nabrat ani atom kyslíku. Vnímala jen, jak jí bulvy lezou z důlků, a vědomí postupně zahaluje hutná vata…

Panika přešla v pravou, nefalšovanou hrůzu.

Ne, ne! Tohle přece není skutečnost! Vždyť… umírá?! Ne, ne a ne! Prosím, bože, nech mě žít!

Vtom se v jejím zorném poli objevila nejasná skvrna. Trvalo pár sekund, než jí došlo, že ten rozostřený obraz je lidská tvář. Obličej člověka, který ji chce zabít. Na jeho rtech zahrál úsměv, byl však studený a zlý. Vražedný.

V zoufalství zabušila patami do hlíny a naposledy v prstech sevřela smotek látky, která jí stlačovala hrdlo. Nic z toho však nepomohlo… Život z ní unikal každou vteřinou. Široce rozevřené oči nakonec zesklovatěly a dosud napjaté tělo zvadlo. Mrtvé zornice zíraly vzhůru: stejně temné, jako noční nebesa.

Tiše šeptaná slova, která zazněla ve stejnou chvíli, kdy žena naposledy vydechla, už ale k jejímu sluchu nepronikla…

***

„Tuhle vůni miluju!“ Nina vstoupila do kuchyně, jíž vzlínalo aroma čerstvě namleté kávy, a mohutně se protáhla. „Není lepší způsob, jak začít sobotu, než tvým turkem,“ mrkla na mámu, která právě zasouvala do trouby pečící formu.

„Čímž mě nenápadně vybízíš k tomu, abych ti ho uvařila,“ založila si starší žena ruce v bok, a s malým úsměvem zakroutila hlavou. „Jakou jsem udělala chybu ve výchově, hm?“

„Prosím!“ Zelenooká zrzka prosebně spojila dlaně. „Uděláš mi jedno svoje vyhlášené kafe, kterému se nic na světě nevyrovná?“

„Beru zpět. Moje výchovné postupy byly evidentně v pořádku,“ zasmála se Marie a sáhla po dřevěné dóze se zrnkovou kávou.

Nina přešla ke stolu, odsunula židli a posadila se. Přestože měla v patře svou vlastní skromnou kuchyňku, téměř výlučně využívala tu, která patřila rodičům. V jejich vilce žila s dcerou Zorkou od chvíle, co se rozešla s manželem – tedy víc, než tři roky. Dům nebyl nijak velký, ale čtyřem lidem bohatě stačil. Navíc ho po většinu času využívaly pouze ženské obyvatelky. Ninin otec se živil jako cestovatel a publicista – dlouhé týdny trávil mimo domov. Máma si nad tím občas posteskla, ale manželovu celoživotní vášeň respektovala.

„Zorka už vstala?“ obrátila se teď Marie k dceři.

„Moc se jí nechtělo, ale nakonec jsem ji přemluvila. Musela jsem slíbit, že zajedeme do supermarketu a bude si moct vybrat vajíčko s překvapením,“ zakoulela rusovláska očima. „Teď si milostivě čistí zuby, a pokud nezapomene, snad se i učeše.“

„Je celá po tobě. Taky jsi byla takový malý šmudlík.“

„No dovol? Prý šmudlík!“ vyprskla Nina.

„Vím, o čem mluvím,“ pozvedla máma lžičku, ponořila ji do hrnečku s kávou a důkladně promíchala jeho obsah. „Změnilo se to, když ti bylo asi tak devět, deset.“

„Hurá, tak to budu se Zorkou bojovat už jenom rok nebo dva.“

Matka před ni položila kouřící šálek. „Jen si ty boje užívej. Až přijde do puberty a začne se ohlížet po chlapcích, budeš na ně ještě ráda vzpomínat.“

„Nestraš mě s dospíváním!“ otřásla se Nina. Živě si při tom vybavila, jak na ni v tom období spolužáci pokřikovali: „Liška ryšavá!“ Tss - jako policajtka by jim dnes za ty posměšky klidně nasadila želízka! Ale nepřišli si na ni ani tenkrát: uměla se prát líp, než kdejaký pouliční rváč. A zůstalo jí to dodnes, s tím rozdílem, že teď ovládá pravidla bojových umění. „A děkuju! Ta káva je božská,“ dodala a upila první horký doušek.

„Budeš snídat? Mám domácí vejce, včera se tady stavovala teta Kateřina. Udělám ti je.“

„Nemusíš, vezmu si vločky.“

„Jsi jako lunt – pořádná smaženice se slaninou by ti prospěla.“

„Nepotřebuju s sebou tahat špeky, to bych pak nedohonila žádného lumpa.“

„Ty? Levou zadní, a klidně i s pneumatikou kolem pasu. Trénuješ jako divá.“

„To není trénink, ale nutné udržování kondice,“ okomentovala Nina svůj pravidelný jogging. „Při své práci potřebuju dobrou fyzičku.“

„No, jak myslíš. Je ti šestatřicet, máš už svůj rozum. Ale s těmi stravovacími návyky bys něco udělat měla, nebo si přivodíš žaludeční vředy.“

„Zatím je nemám,“ odvětila Nina pragmaticky, a s labužnickým výrazem se sklonila k hrnku, z něhož stoupala pára.

„Dobré ráno, babi!“ Do místnosti vletěla Zorka a stylem odpáleného granátu vyrazila k Marii. Ty dvě se přímo zbožňovaly, a Ninu to moc těšilo. Bylo úžasné mít milující rodinu – její manželství sice nevydrželo, ale v tomhle domě byl vzduch nabitý láskou.

Rodiče měli nádherný vztah po celých osmatřicet let, které spolu strávili. Nina to považovala za obdivuhodný výkon a velmi jim tu lásku přála.

„Ale ale, copak je to tady za vrabčáka? Zapomnělas na hřeben, viď?“ kolébala Marie drobnou dívenku v náručí. Zorka jako by z oka vypadla svému otci, a Nina za to byla upřímně vděčná. Ne, že by stála o vizuální připomínku muže, který ji v minulosti těžce zklamal, ale ocenila, že dceři nehrozí podobně hanlivá přezdívka, jakou dostala ona. Zora měla po Milanovi hustou kaštanovou kštici, oříškové oči a olivovou pleť.

„Jů, já fakt zapomněla!“ vypískla teď Zorka.

„Povídali, že mu hráli,“ utrousila Nina polohlasně. Její společnice na to nijak nezareagovaly – máma totiž právě ze spižírny vyndávala sáček s čerstvými koblihami. Vnučka milovala ty s jahodovou marmeládou a Marii nebylo nikdy zatěžko zaskočit kvůli nim do nedaleké pekárny.

„Babííí, mňam!“ zajásala Zorka a natáhla se po nadýchaném bochánku. Marie však uhnula rukou.

„Takhle ne, hezky se posaď. Koblížek dostaneš na talíř, a dáš si k němu čaj. Nejsi neandrtálec, ale holčička, i když rozcuchaná.“

Dívenka se zahihňala, ale poslušně zahnízdila na židli.

„Teda ale ty vlasy máš děsné,“ zakroutila Nina hlavou a prohrábla Zorčiny kučery aspoň prsty.

„To je dobrý, však to nikdo nevidí.“

„A my s babičkou jsme vzduch?“

„No to né! Ale když mě to česání vůbec nebaví.“

„Tak tě ostříhám na kluka!“ napadlo Ninu.

„Opovaž se!“ vlepila jí máma, která právě postavila na stůl konvici s čajem, symbolický pohlavek.

„Nesnižuj mou rodičovskou autoritu,“ ohradila se rozesmátá Nina. Zorka se s koblihou v ruce jen hihňala. „Ještě ty se mi pošklebuj,“ zakoulela její matka očima a pak vstala, aby si došla pro krabici s cereáliemi. Smíchala je s jogurtem a odnesla ke stolu. Než však stačila usednout, zaslechla vzdálené cinkání svého telefonu.

Tiše zaúpěla – takhle po ránu a navíc v sobotu to na devadesát procent znamenalo, že bude mít výjezd. Praštila lžící o stůl a udělala čelem vzad.

Hovor byl podle očekávání pracovní – volal její zatím ještě kolega, od příštího týdne už ale nadřízený, Martin Rubeš.

„Vzbudil jsem tě?“ houkl na Ninu bez pozdravu.

„Skoro. Právě se chystám snídat.“

„Tak na to rovnou zapomeň, máme případ.“

„Což mi tak nějak napověděla intuice. Poklidný víkendový den s rodinou je v háji, fakt super!“

„Poděkovat můžeš chlápkovi, co v parku zabil mladou holku. Tedy, až ho chytneme.“

Dlouze vzdychla. „Obleču se a jedu tam. Který je to park?“

Martin jí odpověděl, dál už ale neztrácel čas. Ukončil hovor s tím, ať sebou Nina hodí, protože on sám je už na cestě.

„Jasně…Všude musí být první. Horlivec,“ zamumlala. Musela však uznat, že vyšší pozici získal její parťák právě díky svému zápalu a bystrému úsudku. Povýšil na hodnost majora, ke které patřilo i křeslo šéfa oddělení vražd. A to si Martin právem zasloužil.

„Co se děje?“ zapátrala v její tváři Marie, když se vrátila do kuchyně.

„Musím do práce.“ Popadla hrnek a naráz dopila kávu.

Máma sjela pohledem k nedotčené snídani. „To se ani nenajíš?“

„Nemám čas, odjíždím hned.“

„Mami!“ vzhlédla k ní zamračeně Zorka. „Slíbilas mi to vajíčko! A supermarket!“

„Já vím, miláčku.“ Přiklekla k dceři, takže měly oči ve stejné výšce. „Ty už ale jsi velká holka a víš, že nemám na vybranou. Zajedeme tam hned, jak se vrátím, slibuju.“

„Jenže to už můžou mít zavřeno, protože ty se kolikrát vracíš hrozně pozdě,“ reptala dívenka dál. Nina jí bohužel v duchu musela dát za pravdu.

„Zorko, určitě ti to vynahradím. Ale teď už musím běžet.“

„U tebe je práce vždycky přednější,“ zkrabatila dcera zklamaně rtíky.

Nina vyslala zoufalý pohled k mámě, která s ní zjevně soucítila, třebaže měla pochopení i pro vnučku. Nyní rychle zareagovala.

„Víš co, Zorko? My do toho obchodu zajdeme spolu, co říkáš? O svoje vajíčko nepřijdeš, a jestli chceš, tak se cestou stavíme v cukrárně.“

Trucovitou tvářičku proměnil radostný úsměv. „Tak jo, babi! A můžu si dát laskonku?“

Nina chtěla poznamenat, že si dcera zkazí zuby, ale moudře mlčela. Matčina nabídka jí vytrhla trn z paty, takže bylo na místě sklapnout. A taky poděkovat – to však udělala pouze očima. Marie pochopila a pousmála se.

„No vidíš, a je to vyřešené.“ Nina ještě víc rozcuchala Zořiny dlouhé vlásky. „Užiješ si den mnohem líp, než se mnou.“

„Protože mám nejhodnější babičku ze všech babiček!“

„Souhlasím. Ale teď už mažu…“ Políbila Zoru, zamrkala na mámu a vyběhla z kuchyně, aby se v rychlosti převlékla. O pár minut později oběma zamávala a zabouchla za sebou domovní dveře.

„A zase s prázdným žaludkem,“ povzdechla si Marie, když ze stolu odnášela misku s cereáliemi.

KAPITOLA 2.

Špatně udržovaný parčík nepatřil ve městě k nejoblíbenějším, dnes ho však zaplnila spousta zvědavců. Policejní vozy, černá dodávka pohřební služby plus kmitající postavy uniformovaných mužů přilákaly celou řadu čumilů. Jinak jim Nina neříkala, už jenom proto, jak jí lezli krkem.

Co je proboha tak zajímavého na cizím neštěstí? Proč lidi fascinuje něčí násilná smrt? Kde je pieta, úcta k zemřelému?! Vší silou potlačila rostoucí touhu vyslat k nebi varovný výstřel, aby shromáždění rozehnala. Místo toho nadzvedla policejní pásku, která ohraničovala místo činu, a ráznými kroky zamířila ke shluku jehličnanů u polorozpadlé zdi. Okolí obrůstaly neupravené keře: ty listnaté byly teď na začátku dubna ještě holé, přesto však spolu s dalším rostlinstvem představovaly téměř dokonalý úkryt. Náhodný chodec by si zde mrtvoly všiml jen stěží… Někdo však tu smůlu měl a objevil ji.

Rozhlédla se a zaznamenala asi šedesátiletého muže v odrbaném oděvu, u jehož nohou ležela naditá igelitka. Na první pohled v něm rozpoznala bezdomovce. A vydedukovala, že právě on - nejspíš při hledání místa, kde složí hlavu - zavolal policii.

Víc nad tím nespekulovala a zamířila k Martinovi, který živě diskutoval se soudním lékařem. Sakra, všichni to stihli dřív než já, pomyslela si a zrychlila.

„Ahoj!“ pozdravila dvojici mužů. Na odpověď nečekala a rovnou shlédla k bezvládné ženě. Odhadem jí mohlo být okolo třiceti, možná o pár let míň. Měla plné tvary, krátké blond vlasy, a její hrdlo protínala nerovnoměrná strangulační rýha. Nina tak okamžitě pochopila, že oběť byla uškrcena.

„Čau,“ vzal ji na vědomí Martin.

„Servus,“ sekundoval mu patolog.

„Co zatím víte?“ přejela pohledem z jednoho na druhého.

„Nic zvláštního,“ zamlaskal nespokojeně Rubeš. „Někdo ji přepadl, nejspíš okradl a uškrtil. Možná šátkem, šálou nebo něčím podobným… Vražedný nástroj zatím nemáme, uvidíme, s čím přijdou technici. Zůstala tu kabelka – není v ní peněženka ani telefon, vlastně nic cenného. Uvnitř jsou jen samé zbytečnosti: propiska, líčidla, hřeben, kapesníky...“

„Sexuální motiv?“ zadívala se Nina na doširoka rozhozené nohy a potrhané punčochy.

„Podle prvotního ohledání ne,“ odpověděl doktor Kolek, který si mezitím zapálil cigaretu. Tenhle pětapadesátiletý muž už viděl ledacos a bylo evidentní, že ho ani dnešní nález nevyvedl z míry. „Na rukou má několik modřin: tipuju, že povětšinou vznikly během toho aktu. Taky jsem objevil pár starších - možná trpěla poruchou srážlivosti krve, nebo měla prudkého partnera, kdo ví? Ale pořádně ji prohlédnu až na pitevně.“

„Jak dlouho je mrtvá ale tušíš, že?“

„Podle teploty těla bych řekl tak šest hodin.“

„Takže se to stalo někdy okolo třetí v noci. Sakra, co dělá takhle pozdě samotná ženská v parku?“

„Neopatrnost?“ pohodil Kolek rameny. „Nebo byla opilá. Mohla jít z nějaké akce – klubu, baru. Čas by tomu odpovídal.“

„Tak nebo tak, kdyby ji chtěl někdo jenom okrást, proč se uchýlil k zabití?“ zamračila se Nina.

„Souhlasím. Mnohem jednodušší by bylo vyškubnout jí kabelku, případně ji majznout po hlavě, a zdrhnout,“ zareagoval Rubeš.

„Právě,“ přikývla.

„Možná se něco zvrtlo a pachatel zazmatkoval.“

„Nebo jde o úkladnou vraždu a ty ukradené věci jsou jenom kamufláž. „Kdy se k tomu dostaneš?“ obrátila se Nina na patologa.

„Pokusím se co nejdřív. Momentálně u mě leží jiný klient – cyklista, který nepřežil dopravní nehodu. Zajímavá práce, i když docela nimračka.“

„Podrobností nás ušetři,“ zarazil Kolka major. „Nám stačí tahle mrtvola.“

„Škoda, rád bych vás přivzdělal v oblasti anatomie,“ zamrkal šibalsky lékař. „A ty bys možná začal jezdit s helmou,“ popíchl Rubeše, který byl známý svou vášní pro cyklistiku, přičemž ignoroval nutnou výbavu.

„Ani náhodou,“ odmávl kriminalista jeho poznámku.

Kolek s lakonickým výrazem pokrčil rameny. „Když myslíš. Jenom doufám, že jednou neskončíš na mém stole.“

„O mě strach neměj. Nejsem žádná padavka.“

„Budu ti věřit. No, víc vám už tady platný nebudu, takže mizím. Přeju, ať to rychle rozlousknete!“

„Martin z toho vyklouzne. Za pár dní už nás bude jenom buzerovat,“ neodpustila si Nina narážku na kolegovo povýšení.

„Ach ano, už jsem o tom slyšel,“ povytáhl Kolek obočí a poplácal Rubeše po zádech. „Teď je z tebe major, gratuluji k postupu!“

„Děkuju,“ odvětil Martin bez falešné skromnosti.

Lékař se rozloučil, gestem ruky vyzval muže z pohřební služby, aby se ujali těla, a odkráčel ke svému vozu.

„Hej, majore!“ zahalekal v tu chvíli jeden z techniků. Pospíchal k dvojici vyšetřovatelů, přičemž nad hlavou mával sáčkem na důkazní materiál. „Něco pro vás mám!“

„A já jsem průhledná, nebo co?“ zamračila se Nina, sotva k nim dorazil.

„Pardon, kapitánko,“ omluvil se mladý muž s odzbrojujícím úsměvem. „Ale vyšší šarže je vyšší šarže, chápej.“

„Vlezdoprdelko,“ utrousila suše a pohodila dlouhým ohonem.

Technik se zasmál, načež pozvedl sáček tak, aby si mohli prohlédnout jeho obsah. Jejich zrak padl na občanský průkaz – podle fotky okamžitě poznali zavražděnou. „Doklady leží poházené o kus dál. Ještě je tam řidičák, nějaké vstupní karty a permanentka na bazén. Kluci to dávají do kupy.“

„Díky.“ Major malou kartičku převzal a Nina natáhla krk, aby si ji prohlédla spolu s ním. „Karolína Beznosková, sedmadvacet let. Vdaná, aktuální trvalá adresa místní,“ četla nahlas.

Znovu se zahleděla na tělo, které právě mizelo v tmavém igelitu. „Je pitomá smůla být ve špatný čas na špatném místě,“ poznamenala. „Pokud je tohle ten případ.“

„Nezbývá nám, než to rozklíčovat,“ odtušil Martin. „Předáme údaje z občanky klukům na centrálu, ať nám o paní Beznoskové zjistí něco víc,“ dodal. Pak přivolal jednoho z policistů a stručně ho pověřil, aby všechno zařídil. Nina mezitím ostřížím zrakem obhlížela místo činu - nic, co by ji bouchlo do očí a vrhlo světlo na noční násilí, však nespatřila.

Když příslušník s příkazy odkvačil, obrátil se Martin znovu k Nině. „Teď si promluvíme s tím chlápkem, co ji našel. A hned pak je na řadě manžel. Možná nešlo o náhodu, ale o manželskou hádku, afekt? Kolek poukazoval na starší modřiny… Mohli mít partnerské problémy. Třeba se večer odněkud vraceli, strhla se hádka a pan Beznoska neodhadl míru svého vzteku. Uvědomil si, co provedl, tak se pokusil svůj čin zaretušovat krádeží peněz a telefonu – předpokládám, že je u sebe oběť měla…“

„Teoreticky - proč ne?“ připustila Nina. „Tak jdeme na věc, ať s tím pohneme.“

„Oukej.“

Rozcuchaný nešťastník v umaštěném manšestrovém saku vypadal dost otřeseně. Chvěly se mu ruce, a když promluvil, měl nejistý i hlas. Přestože žil na ulici, zavražděného člověka nejspíš ještě nikdy neviděl. Nina jeho rozrušení dobře rozuměla. Když před lety přijela k prvnímu případu vraždy, nebyla na tom o moc líp. A vmžiku toho člověka vyškrtla ze seznamu možných podezřelých.

„Dobrý den,“ pozdravili ho s Martinem téměř unisono.

„Potřebujeme vás vyslechnout. Můžeme hned teď, dokud máte všechno čerstvě v paměti? Nebude to na dlouho,“ oslovil ho Rubeš.

„Jo. Jasně… v pohodě…“

„Jak se jmenujete?“

„Ra… Radovan Pásek.“

„Později kolegům nadiktujete své kompletní nacionále, ano? Co jste tady v parku nad ránem dělal?“ pokračoval Martin, ačkoli bylo zřejmé, že ten muž hledal nějaké vhodné útočiště. Rutina je ale rutina.

„Já… no, vidíte asi, že nemám střechu nad hlavou,“ poukázal Pásek na tašku u svých nohou. „Todle je všecko, co momentálně vlastním. Potřeboval jsem se někde uklidit. Stranou, aby mě neotravovali výrostci a jiná pakáž. Na lavičce do vás každou chvíli někdo strčí…“ pustil se do vysvětlování. Po poslední větě si ale nejistě odkašlal a zmlkl, jako by neměl odvahu pokračovat dál.

„Rozumím,“ navázal Rubeš. „Vyskytujete se tady častěji?“

„Občas. Hlavně když neprší. To je pak všecko rozmáčený, takže jdu radši na nádraží nebo tak.“

„Popište nám prosím, jak jste objevil tělo.“

Bledé rty se zachvěly: Pásek evidentně přemáhal silné rozrušení. „Dobře,“ vymáčkl ze sebe posléze. „Zkusím to.“

„Nemusíte spěchat,“ prohodila Nina. Nechtěla svědka zbytečně stresovat, mohl by opomenout nějaký důležitý detail. „Nechcete se k tomu posadit?“ ukázala na policejní dodávku. „A taky vám prospěje kapka tekutin.“

„No… to asi jo. Jsem z toho celej v prde… pardon, chci říct, že mě to dost sebralo.“

„Chápu. Tak pojďme.“ Vykročila k vozu jako první, a když k němu trojlístek došel, ukázala postaršímu muži, kam si má sednout. Martin mezitím odněkud vylovil PET láhev s vodou a podal mu ji.

„Díky,“ hlesl bezdomovec a hltavě se napil.

Nina se nenápadně přesunula blíž k otevřeným dveřím, aby unikla zápachu, který nemohla ignorovat. Martinovi to neušlo, sám však zůstal hrdinně na místě.

„Už je vám líp?“ zeptala se po chvilce.

„Ale… jo.“

„Můžeme se vrátit k dnešnímu ránu? Kdy a jak jste objevil tu dívku?“

Zhluboka a trochu namáhavě se nadechl. „No, mohlo to bejt tak před sedmou, myslím. Noc jsem strávil v jednom nonstopu. Vypil jsem tři piva, abych nemusel spát venku. Občas se takhle sejdu ještě s dalšíma chlapama, co jsou na tom stejně jako já. A jak? Hledal jsem místo, kde složit kosti, a zalíbily se mi tam ty keře,“ namířil prst k místu, odkud právě zřízenci odváželi vozík s lidskými ostatky. „Šel jsem si to trochu omrknout, že jo... A tam, u tý starý zídky… ležela ona...“

„A dál?“ pobídl Páska Rubeš.

„Hned jsem volal policii, mám takovej starej mobil...“

„Zjišťoval jste nějakým způsobem, jestli ta žena žije? Pokusil se jí třeba nahmatat puls na zápěstí nebo na krkavici?“ zeptal se Martin.

„Vůbec ne… Zaprvý to neumím, a pak… byl jsem si jistej, že je mrtvá. Ty vytřeštěný oči, opuchlej obličej a tak… Nedejchala, nic.“

„Takže na tělo jste nesahal a do doby, než přijela policie, jste s ním nijak nemanipuloval?“ pokračoval Rubeš.

„Ani náhodou! Já se jí bál dotknout. Chtělo se mi blejt a nejradši bych zdrhl, ale ten policajt v telefonu mi říkal, ať určitě počkám na místě. Tak jsem tady zůstal. S mrtvou holkou! Víte, jak mi bylo?“

Nina krátce pokývala hlavou, aby vyjádřila pochopení. „Kromě těla jste si v okolí ničeho neobvyklého nevšiml?“ otázala se potom.

„Já se kolem sebe moc nerozhlížím. A tady je to pořád stejný, prostě nijaký.“ Pásek se zamyslel. „Fakt ne, nic zvláštního jsem neviděl.“

„A nepohybovala se třeba v blízkosti parku osoba, která byla něčím podezřelá?“ navázal major.

„To nevím. Ale asi ne, já si nikoho divnýho nevšim. Potkal jsem jenom pár pejskařů a tak. Samý normální lidi.“

Nina s Martinem si vyměnili pohledy vyjadřující oboustrannou shodu na tom, že víc už z tohoto výslechu nevypadne.

„Dobře, zatím nám to stačí. Kdybyste si vzpomněl ještě na něco, obraťte se na policii. Nejlépe hned, s ničím neotálejte, ano? Volejte klidně sto padesát osmičku, je to nejrychlejší a zadarmo,“ vyzval Páska Rubeš.

„Jasně.“

„Fajn. Ještě tady počkejte na kolegu. Až mu nadiktujete své osobní údaje, můžete jít.“

Bezdomovec poslušně přikývl a zůstal sedět na místě, jako by ho někdo přilepil k sedačce. Kriminalisté se vysoukali na čerstvý vzduch a Nina máchnutím paže přivolala nejblíže stojícího policistu.

„Uvnitř je svědek, co tu mrtvou našel. Vezměte si jeho nacionále,“ nařídila mu, načež přistoupila k Martinovi, který právě vytáhl zvonící mobil.

„To je od nás, možná už jsou nějaké informace o té mrtvé,“ mrkl na ni a přijal hovor.

„Ano, Tony? Poslouchám,“ oslovil kolegu, který se zabýval převážně kancelářskou operativou. Byl expertem přes databáze, internetové vyhledávače a další podobné vychytávky. Třebaže mu táhlo na šedesát, v sítích a počítačích se vyznal mnohem lépe, než kdejaký mladý informatik. Uměl ze serverů vyzískat nejrůznější zajímavosti, ať už o obětech, nebo zločincích. Často v rekordním čase.

Nyní Rubeš naslouchal slovům, která se linula z reproduktoru, a Nina napínala sluch, aby něco zachytila - bohužel neúspěšně.

„Super, díky. Aspoň tohle, tedy pro začátek. Pokračuj dál, jo?“ Rozloučil se a zastrčil telefon zpátky do pouzdra na opasku.

„Tak co?“

„V tuto chvíli víme pouze to, že ta dáma nemá žádný záznam v rejstříku, živí se jako zdravotní sestra a je aktivní v jednom dobročinném spolku. Ten prý pomáhá ženám, které se ocitly v kritické životní situaci. Domácí násilí, zneužívání a tak.“

„Že by měla vlastní zkušenosti?“ zamyslela se Nina.

„Možné je všechno, ale musíme to prověřit.“

„Samozřejmě. Ale hned mě napadá, že se třeba mohla do něčeho zaplést. Domácí násilí je ošemetná věc, a když pracuješ s oběťmi, můžeš narazit na spoustu různých pošuků. Chlapi, kteří tyranizují ženy, jsou společenský odpad, nic víc. A jestli se tahle Beznosková u některého případu angažovala trochu víc, mohl se partner její klientky rozzuřit do té míry, že si to s ní zkrátka vyřídil.“

„To není špatná teorie,“ připustil major.

„Dík za uznání. Takže teď navštívíme Beznosku, co? Jen ještě skočím za techniky, jestli se přece jen nenašlo něco dalšího.“

„Dobře. Já se tady mezitím trochu porozhlédnu,“ přikývl Rubeš. Vydal se k místu nálezu těla a Nina pár vteřin sledovala jeho vysokou, štíhlou postavu. Byli jsme sehraný tým a dokonce máme i podobnou fyzičku, uvědomila si.

Kdoví, jak bude vypadat Martinův nástupce, blesklo jí hlavou. Jestli dostanu nějakého rozměklého lenochoda, potěš pánbůh. Martin totiž zatvrzele tajil, s kým bude od příštího týdne pracovat. Napínal ji doslova do poslední chvíle. Syčák! Pomyslela si nyní.

Tiše zafuněla a zamířila k veliteli výjezdu. „Ahoj, Jendo. Jak to vypadá?“ šla rovnou k věci. „Máte něco užitečného?“

„Nepotěším tě. Zatím nemáme žádné otisky ani jiné stopy. Je to tady dost nepřehledné a pachatel po sobě, jak se zdá, důkladně pouklízel. Ale víš, jak to chodí - jsme teprve na začátku, chce to čas. A něco může napovědět i pitevní nález, Kolek bývá pečlivý. Tak nevěš hlavu a zatím to ber jako předběžnou informaci.“

„Nic jiného mi ani nezbývá. A snažte se, moc ráda bych tomu bastardovi přečetla práva a vyřadila ho z oběhu - čím dřív, tím líp.“

„Jak jinak,“ zakřenil se Jan. „Parchanti patří za katr.“

„Přesně. Zlom vaz,“ rozloučila se a udělala čelem vzad. Martin zadumaně postával u zídky a bylo zjevné, že ani jemu se nepovedlo objevit žádné vodítko, které by jim v pátrání pomohlo.

Zamířila k němu. „No, popravdě žádná sláva. Kluci nic nemají a nezbývá než čekat, jestli tady ještě na něco narazí. A hlavně, co ukáže pitva.“

„Jo, musíme holt mít trpělivost. Teď je tedy na řadě výslech Beznosky - uvidíme, co z něj vzejde. Snad ho zastihneme doma.“

„Pevně doufám. Tak pojďme.“ Bok po boku vykročili k zaparkovaným vozidlům.

***

„Asi máme smůlu,“ zamračil se Rubeš, jelikož v bytě manželů Beznoskových panovalo i po třetím zazvonění hrobové ticho.

„Vypadá to tak,“ přitakala Nina. „Nedá se nic dělat, musíme to odložit.“

„Což ti evidentně zas tak moc nevadí, že? Budeš moct strávit aspoň část soboty s rodinou.“

„A ty snad ne?“

„Ne. Plánovali jsme výlet, ale když jsem musel do práce, sbalila Katka kluky a odjeli sami. Takže na mě čeká jenom prázdný byt.“

Nina spíš pro formu, než že by věřila v úspěch, zabušila na dveře. „Ale teď si jako šéf budeš moct čas organizovat líp, ne?“ nadhodila.

„Mám neblahé tušení, že to bude přesně naopak,“ odvětil, ale zdál se smířený s osudem. „Naskáčou mi nové povinnosti, oficiální schůzky, procesy a lejstra…“

„Ovšem co je důležité: povyroste taky částka na výplatní pásce,“ připomněla s lišáckým úsměvem.

„Jasně – čímž potěším hlavně Katku. Je vidět, že neznáš klasický úděl ženatých mužů – po výplatě jsme zvyklí udělat stojku.“

„No toto! Zrovna ty že bys byl doma taková měkkota?!“ rozesmála se.

Martin chtěl odpovědět, ale sotva otevřel ústa, rozlétly se dveře sousedního bytu, a na chodbu vykoukla kulatá paní s šedivou trvalou. Zůstala stát na prahu a loupla po dvojici ostražitýma očima.

„Hledáte někoho?“

„Ano, pana Beznosku,“ přikývl major. „Nevíte náhodou, kde bychom ho touhle dobou mohli zastihnout?“

Nina usoudila, že ta otázka je zcela na místě: tahle babka totiž vypadala jako plnohodnotná náhrada bezpečnostního systému. Jistě měla perfektní přehled o všem, co se kde šustne.

„A kdo to jako chce vědět?“ přimhouřila důchodkyně už tak malé oči do tenkých škvírek. Z jejího výrazu odkapávala zvědavost.

Rubeš téměř neznatelně vzdychl a vytáhl policejní odznak. „Kriminálka. Kdy jste naposledy viděla manžele Beznoskovy?“

Penzistka vykulila oči, popadla brýle, které jí visely na hrudi, a vykolébala se na chodbu. „Ukažte?“ zatřepala prsty v gestu naznačujícím, že si chce průkaz prohlédnout zblízka. Major jí vyhověl.

„Mno… Vypadá jako pravej.“

„To samozřejmě je. Tak co ti Beznoskovi? Zdá se, že máte o sousedech přehled. O jejich zvyklostech určitě něco víte.“

„Chcete říct, že jsem nějaká drbna, nebo co?“ nafoukla se stará paní. „To ste mě teda urazil, pane! Jaktěživo jsem po nikom neslídila a ani neroznáším klepy!“

„Kolega nechtěl nic takového naznačit,“ promluvila Nina s pocitem, že trocha diplomacie neuškodí. „Jen se logicky domnívá, že nejbližší sousedé o sobě ledacos vědí. To je přece v paneláku normální.“

Penzistka k ní stočila číhavý zrak. „Jenom dávám pozor, co se děje tady na patře. Dneska aby byl jeden vopatrnej. Nikdy nevíte, kdo vám vleze do baráku, aby vás pak vokrad a zavraždil. Však je toho plná televize! A vohrožený jsme hlavně my, starý lidi, co se nemůžou bránit!“

Což je v přímém rozporu s rychlostí, jakou vystřelíš z bytu, sotva zmerčíš cizí osobu, pomyslela si Nina. Nahlas pochopitelně nic neřekla, a jen se přívětivě pousmála. „To máte pravdu, člověk musí být obezřetný. Ale s námi se bát nemusíte, my stojíme na straně zákona. Opravdu nemáte tušení, kde by mohl pan Beznoska být? Potřebujeme s ním nutně mluvit.“

„Je divný, že nejsou doma. Paní je sestřička na obvodním, v tejdnu musí vstávat hodně brzy a o víkendu si ráda pospí. Teda aspoň, co já vím. A mladej pán taky, voni vůbec ty mladí dneska celej den prolenošej a večer pak dělaj binec.“

„Mívají snad vaši sousedé často mejdany?“ namířil Rubeš palec k vedlejšímu bytu.

„To zas ne, ale vobčas sou teda dost hlučný.“

„V jakém smyslu?“

„No, tak… myslím jako v noci. Chápete, ne? Když to na ně přijde, tak se nežinýrujou,“ zamrkala babka a vypadalo to, že hodlá sousedské intimní radovánky rozebírat detailněji.

Nina rychle zakročila. „Je nám to jasné.“ přikývla. „Spíš nás ale zajímají případné neshody nebo výtržnosti.“

„No, von je pan Beznoska trochu cholerik. Hned v něm bouchnou saze, a pak z něj lítají slova… To byste se divili!“

„Jenom slova?“ zkusil to Martin.

„Tak vobčas lítá i něco jinýho. Třeba, když něčím nebo do něčeho praští. Von je pruďas. Ale zas na druhou stranu se rychle zklidní.“

„Myslíte, že by byl schopný svou ženu uhodit?“

„No to já nevím, já s nima nežiju, že jo. Je pravda, že jak začne řvát, stojí to za to. Jestli tý svý sem tam nějakou vrazí, vám ale nepovím.“

„Bývají ty domácí hádky časté?“ pokračovala Nina.

„Na denním pořádku ne, jestli myslíte tohle. Ale na můj vkus se štěkaj víc než dost. Můj nebožtík byl teda taky pěknej rapl, ale na Beznosku neměl. Jenže na druhou stranu jsou to zlatý lidi. Srdečný, víte? Nemaj problém vám pomoct s nákupem a tak… Já je mám ráda, i když po sobě sem tam řvou.“

Nina a Martin na sebe krátce pohlédli. Že by vítr vál odtud? Byly aktivity Karolíny Beznoskové ve spolku pomáhajícím týraným ženám motivovány vlastním osudem? Zemřela snad po nějakém emotivním výbuchu svého manžela?

Na schodech zazněly spěšné kroky – nebylo těžké uhodnout, že patří muži. Patrně mladému, protože dusaly v rychlém staccatu.

„No, tak vám děkujeme za informace a rozloučíme se,“ rozhodl Martin, protože další zpovídání už nemělo význam. Nina s ním souhlasila - dozvěděli se dost.

„Na shledanou,“ kývla na důchodkyni a otočila se k odchodu.

„No jo, no. Nashle,“ odvětila stařena zklamaně. Bylo zjevné, že se dostávala do ráže a neměla sebemenší chuť rozhovor ukončit.

Vtom se v mezipatře objevila tmavovlasá hlava, pak ramena, a nakonec i zbytek těla muže, který vybíhal nahoru.

„Jé, tady ho máte, pana Beznosku!“ zvolala stará paní a napřáhla ukazovák ke schodišti. „Dobrej den, sousede! Tadyhle ti dva se po vás ptají.“

Muž sousedku zadýchaně pozdravil, načež přejel nejistým pohledem oba kriminalisty. „Potřebujete mě snad?“

„Už to tak bude,“ přikývl s vážným výrazem Rubeš.

„Aha… No, nevím, o co jde, ale právě teď mám naspěch. Jestli něco nabízíte nebo mě chcete obrátit na víru, rovnou to vzdejte. Nemám zájem.“ Beznoska se odvrátil a přešel ke dveřím svého bytu. V ruce měl připravený klíč, který skoro zuřivě vrazil do zámku. Málem ho při tom zlomil.

Nina s Martinem sledovali jeho nervózní počínání, a v zádech při tom cítili všetečný pohled paní odvedle. Mrkli na sebe a očima se dohodli na dalším postupu. Sousedky si už víc nevšímali a přikročili k mladému muži. Ten právě otevřel a chystal se vstoupit do předsíně.

„Kriminální policie,“ zamával Rubeš plackou, a Nina ho napodobila. „Bude vhodné, když nás pozvete dovnitř. Musíme s vámi mluvit.“

Beznoska udělal čelem vzad, jako by ho někdo popadl za ramena a otočil - jeho pohyby připomínaly loutku. „Cože? Policie? A mluvit… se mnou?“ Jeho tvář prostoupil nechápavý výraz.

„Správně. A věřte mi, že je ve vašem zájmu, aby ten rozhovor proběhl tam,“ namířila Nina ukazovák za Beznoskova záda.

Muž polkl, podrbal se ve vlasech, a pak konečně ustoupil stranou, aby příchozím uvolnil cestu. „Když myslíte. Tak tedy prosím…“

KAPITOLA 3.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, schovali kriminalisté odznaky a z jejich tváří sjel nekompromisní výraz. Možná před nimi stojí muž, který zabil vlastní manželku, ale stejně tak mohl být nevinný. Což by znamenalo, že se mu za pár minut pravděpodobně zhroutí svět.

„Já teda nevím, co bych pro vás mohl udělat, ale když už jste tady… Vysvětlíte mi, proč jste přišli?“

„Jistě, za okamžik. Můžeme se posadit?“ zareagovala Nina.

„Heleďte, já dneska opravdu nemám náladu ani čas. Budu rád, když mi v rychlosti řeknete, co po mně vlastně chcete. Nic jsem neprovedl, takže počítám, že půjde o nějakou formalitu, a tu můžeme klidně vyřídit tady.“

„Obávám se, že o formalitu nejde.“ Rubešova mimika způsobila, že mladík přece jen zneklidněl.

„A… a o co tedy… kráčí?“ zadrhl se.

Major mlčky pokynul rukou k otevřeným dveřím do kuchyně – jeho velitelské gesto nepřipouštělo námitky. Beznoska pochopil.

„No dobře. Tak jdeme,“ vzdychl a překročil práh.

Rubeš nic neprotahoval: jakmile usedli k jídelnímu stolu, vytáhl sáček s občanským průkazem Karolíny Beznoskové a položil ho na skleněnou desku. „Je to legitimace vaší ženy?“

Beznoska si sáček s dokladem přisunul blíž. „No, ano. Kája je občas trochu roztržitá, asi tu občanku někde vytrousila. Děkuju za vrácení, ale netušil jsem, že kriminálka řeší takové banality.“

Major se nadechl a věnoval mladému muži přímý pohled. „Pane Beznosko, my tady nejsme kvůli ztracenému průkazu.“

„Ne? Tak co se děje?“

„Neříká se mi to lehce, ale vaše manželka se bohužel stala obětí násilného trestného činu. Dnes v brzkých ranních hodinách bylo nalezeno její tělo. Není pochyb, že se jedná o ni – identifikovali jsme ji podle této průkazové fotografie.“ Pohnul očima a dotkl se jimi sáčku na stole. Pak přesunul zrak na oněmělého Beznosku.

Den neholená brada padla dolů a modré oči se rozšířily tak, že připomínaly koláče. Beznoska ze sebe nevypravil jedinou hlásku - jen na majora tupě civěl, jako by jeho slova nedokázal vstřebat.

„Je nám to velmi líto,“ připojila se ke kolegovi Nina. „Upřímnou soustrast. Vaši ženu našel náhodný kolemjdoucí před sedmou ráno, zemřela ale někdy okolo druhé hodiny v noci. Můžete nám prosím říct, kde včera večer byla?“

„Já… tohle je špatný vtip, že?“ vypravil ze sebe staženým, tenkým hlasem brunet. „Nemyslíte to vážně.“

Nina zavrtěla hlavou. „Opravdu mě to moc mrzí, ale myslíme. Vaše paní je skutečně po smrti.“

Následovalo hutné ticho, které z pietních důvodů nenarušil Rubeš ani Nina. Major promluvil teprve po dvou minutách.

„Vím, že je to těžké, ale opravdu potřebujeme znát některá fakta. Naším cílem je co nejdříve dopadnout člověka, který to vaší ženě udělal. Musíme zjistit, co ho k tomu vedlo, a proč si vybral právě ji. Jestli šlo o náhodu, nebo úmysl. A vy jste byl jedním z jejích nejbližších příbuzných, takže nám můžete pomoct. Povězte nám, co dělala tak pozdě v noci venku a sama?“

„Proboha…“ zachraptěl Beznoska. Hned nato prudce vstal a přešel k lednici. Otevřel ji, vytáhl láhev čirého destilátu a obrátil do sebe dva úctyhodné doušky. Otřel si ústa, odložil pití a důrazně lednici zabouchl.

Pak se znovu zadíval na kriminalisty. Modré oči zaplavila sůl a v bledém obličeji naskákaly rudé fleky. Nina Beznosku hodnotila svými vnitřními radary – šok, který projevil, působil věrohodně. Ovšem středně dobrý herec by ho jistě vystřihl s podobnou přirozeností. Nenechala se tedy zmást a zůstala neutrální.

„Nechcete si radši sednout?“ otázal se major.

Beznoska nepromluvil, jako robot přešel ke stolu a mrtvou vahou padl do židle.

„Nepotřebujete doktora? Nějaké sedativum?“ nabídla mu Nina psychickou berličku. „Nebo zavolat někoho z rodiny?“

Tou dobou už patrně začal působit alkohol – mladý muž se konečně trochu vzpamatoval. „Ne… utlumit se můžu tamtím,“ řekl. Nebylo pochyb, že má na mysli láhev, která zůstala stát na lince. „Co se Káji stalo?“ upřel na Ninu vlhký pohled.

Stručně a pokud možno citlivě osvětlila okolnosti, za kterých jeho manželka přišla o život. Na závěr pak opět požádala o informaci, kam měla předchozího večera namířeno.

„Chodí druhý každý pátek s kamarádkami na pár deci. Zatancovat si. Je to jejich tradice od vysoké školy. Nemám s tím problém… vím, že každý potřebuje čas na své přátele.“

„Mají ty ženy nějaké konkrétní místo, kde se scházejí?“

„Jo, jeden klub… Vybíraly ho tak, aby to měla domů každá zhruba stejně daleko.“

„Znáte jeho název anebo adresu?“ Nina vytáhla smartphone a poznamenala si údaje, které jí Beznoska nadiktoval.

„Děkuji. A vy jste byl včera večer kde?“

„Já doma. Původně mě chtělo pár známých zlanařit, abych šel do sauny, ale byl jsem po celém týdnu utahaný. Usnul jsem u televize a vzbudil se asi v jednu. Kája doma ještě nebyla, ale to se dalo čekat. Většinou to s holkama táhnou do noci. Tak jsem šel spát. Ráno jsem ale zjistil, že se nevrátila. Volal jsem jí, nebrala to. A tak jsem kontaktoval její kamarádu. Tvrdila, že se rozloučily někdy po půl druhé.

Běžel jsem do toho klubu - vlastně ani nevím, proč. Bylo to samozřejmě zbytečné, měli zavřeno, logicky. Prostě jsem nepřemýšlel. Přepadla mě žárlivost a strach… Napadlo mě, že Kája mohla odejít s nějakým chlapem. Stát se může všechno, a mě taková možnost ničila! To proto jsem vás předtím málem vyhodil. Ze zlosti.

Bože,“ zakryl si oběma rukama obličej. „Tohle přece není možné… Kája nemůže být… ne!“ Znovu vyskočil, popadl láhev a napil se.

„Sice vám rozumím, ale pitím nic nevyřešíte. Spíš vám po něm bude ještě hůř,“ podotkl mírně Martin.

Beznoska se ironicky uchechtl. „To si děláte srandu? Hůř, než teď?“ Zadíval se majorovi do očí a po půlminutě těžkého ticha zvolna pronesl: „Víc v prdeli, než už jsem, být nikdy nemůžu. Vy jste možná viděl stovky mrtvol, ale sázím deset ku jedné, že vám nikdo nepřišel oznámit, že vaši ženu někdo uškrtil. Že už nikdy nepřijde domů. Že ji, kurva, nebudete moct obejmout! Do prdele, kurva, do hajzlu!“ zavyl a odhodil otevřenou láhev do dřezu. Místností se rozlehla dutá rána.

Beznoska se svezl do podřepu - evidentně pozbyl veškerou energii. Po tvářích mu stékaly slzy a celé jeho tělo začal ovládat prudký záchvat pláče. Naprosto se mu poddal.

***

Domů se Nina dostala až pozdě odpoledne, s hlavou podobnou včelímu úlu a zadumaným výrazem. Do mámy, která právě vycházela z prádelny se štůskem poskládaných ručníků v náručí, málem vrazila.

„Jejda, promiň!“ uhnula jí z cesty. „Mám ti to vzít?“

„Ale prosím tě,“ zakroutila Marie hlavou. „To snad zvládnu. A koukám, že se ti to v práci protáhlo,“ poukázala pak na pokročilou hodinu.

„Jo. Nejdřív se při výslechu tak trochu zhroutil manžel oběti, a další zdlouhavá nimračka nás čekala v kanceláři.“

„O co jde tentokrát?“

„Smutná záležitost,“ odtušila Nina. „Uškrcená žena. Letos měla oslavit osmadvacet.“

„Ježíši.“ Máma odložila ručníky na komodu. „Co se to s tím světem děje?“

„Když to vezmeš pragmaticky, tak nic zvláštního. Vraždy jsou na pořadu dne odnepaměti. Vzpomeň si na Kaina a Ábela. Jacka Rozparovače. Stalina a Hitlera – ti to brali rovnou ve velkém.“

„Občas si říkám, že jsem měla trvat na tom, aby sis vybrala jiné povolání. Takhle se setkávat se smrtí…“

„To mi zas tak nevadí. Smrt patří k životu a jednou potká každého. Beru svou práci jako poslání - nesnesu, aby nějaký zločin zůstal bez trestu. Někdo musí ty gaunery, co ubližují druhým, zavírat. A já to dělám s chutí.“

„Já vím. A obdivuju tvoje nervy. Ale stejně nemám tušení, kde jsi vzala ty policajtské geny. Z mojí strany určitě ne.“ Marie byla účetní a rovněž Ninini prarodiče se předtím, než šli do penze, živili naprosto konzervativním způsobem.

„Tak, táta je dobrodruh a miluje adrenalin. Ten je s mou prací svým způsobem spojený taky,“ zamyslela se Nina. „A třeba jsme někde mezi pra-pra-pra-předky měli nějaké strážce zákona, ani o tom nevíme.“

„Možná. Určitě máš hlad, celý den jsi nic nejedla, viď?“ změnila matka téma.

„Přiznávám vinu: ani sousto. Nebyl čas, ale teď bych do žaludku něco poslala.“

Marie obrátila oči v sloup. „Škoda, že už na to jsi příliš stará, jinak bych ti s chutí naplácala na zadek. Takhle se huntovat!“

„Co naděláš. I kdybys mi nasekala na holou, nezměním se.“ Nina mámě vlepila pusu na tvář. „Slibuju, že se najím, ale nejdřív se půjdu podívat na Zorku. Je u sebe v pokojíku?“

„Hm. Zase blbne s tabletem.“

„Jak jste zvládly ten obchod?“

„Podle očekávání – skvěle.“

„Proč mám někdy pocit, že jsem tady vlastně nadbytečná?“ zahuhlala Nina a vydala se ke schodům.

„Ahoj!“ nakoukla nahoře do dětského pokoje. Byl maličký, ale světlý a zařízený přesně tak, aby to vyhovovalo osmileté holčičce. Stěny byly vymalované melounovou a žlutou barvou a na okně visely veselé závěsy s obrázky zvířátek. Nábytek z bílého lamina doplňoval sytě růžový sedací pytel a na podlaze ležel pestrobarevný koberec.

Právě na tom si teď dcerka hověla: svižně ťukala prsty do obrazovky a hihňala se, na pozdrav ale nezareagovala. Buďto chatuje, nebo ji pohltila nějaká hra, pomyslela si Nina.

„Vnímáš mě vůbec?“ sedla si k Zoře na bobek a omrkla monitor. Opravdu na něm běžela hra, které však za mák nerozuměla. A ani rozumět nechtěla - měla dojem, že z těch skákajících postaviček bude mít za chvíli mžitky před očima.

„Jo, jasně!“ odpověděla Zorka, ale očima dál hypnotizovala svou elektronickou hračku.

„Jak sis užila nakupování s babičkou?“ nevzdávala se Nina.

„Dobře.“

„A vybrala sis vajíčko?“

„Jo.“

„Už jsi ho rozbalila?“

„Jo.“

No to je mi tedy rozhovor! Obrátila oči v sloup a pak monitor zastínila rozevřenou dlaní. „Hele, slečno, není slušné koukat do počítače, když s tebou někdo mluví.“

„Já to chtěla jenom dohrát,“ bránila se zamračeně dívenka.

„Dohraješ to potom.“

„Ach jooo…“

„No, no! Však tě neubude, když mi povíš, jaký jsi měla den. Možná se na mě zlobíš, protože jsem musela do práce, ale dobře víš, že to nebyl úmysl. Tak copak jste s babičkou prováděly? A vůbec – dáme mír, co ty na to?“

Zorka se přetočila na záda a sedla si na paty. „Dobře,“ nastavila drobnou ručku a Nina do ní zlehka plácla tou svou.

„Takhle se mi líbíš.“

Zorka k ní vyslala úsměv. „S babičkou to bylo super! Cukrárna i nakupování.“

„Jsem ráda, že jste se měly fajn. A co úkoly na pondělí, už je máš hotové?“

„Ještě ne.“

„Zítra je spolu uděláme. A teď mi ukaž, co jsi našla v tom vajíčku.“

Zůstala s dcerkou ještě asi dvacet minut. Pak jí v žaludku zakručelo tak hlasitě, až se Zorka rozesmála a označila ji za břichomluvce. S tím výrokem musela Nina souhlasit. Stejně, jako s mámou, která jí už jistě připravila pozdní svačinu nebo brzkou večeři.

Zvažovala, že se později po jídle ještě proběhne, ale pak večerní program přehodnotila. Měla špatné svědomí – přece jen strávila prakticky celou sobotu mimo domov. Raději se připojila k mámě a Zoře, které v televizi naladily rodinnou komedii. Jednou za čas může trochu lenošit, no ne?

***

Štěpán přemítal, do jaké míry se mu tohle město bude zamlouvat. Zatím tady žil příliš krátce – pouze pár dní – aby to mohl zhodnotit. Prakticky nikoho neznal, což mu nedělalo dobře. Přestěhoval se především proto, že nutně potřeboval změnu. A místní policejní oddělení zase vyšetřovatele s jeho zkušenostmi.

Štěpánův současný byt připomínal spíš studentskou noclehárnu. V ložnici trůnila futonová postel s jediným nočním stolkem a skříní, kterou se šťavnatým klením na adresu výrobce smontoval dnes odpoledne. Klidně by měl oblečení v kufrech, ale ukázalo se to jako nepraktické řešení: věčně něco hledal.

Rovněž kuchyň byla zařízená střídmě – majitel na vybavení dost šetřil. Štěpán to však nevnímal jako problém, beztak ji hodlal využívat pouze k vaření kávy. Obýváku vévodila třímístná sedačka, televizní stolek a plochá televize. Časem možná ještě něco přibude, ale v tuto chvíli novému nájemníkovi nic nescházelo.

Ovšem trávit v pronajatém holobytě další osamělý večer nechtěl ani omylem. A tak učinil rozhodnutí vyrazit do ulic a seznámit se s novým prostředím. Možná v nějakém podniku prohodí pár slov s barmanem, dá si skleničku a bude pozorovat dění okolo sebe.

Zítra ho čeká nástup na nové pracoviště, a on doufal, že se rychle aklimatizuje a začlení do týmu. Mezi lidmi pobýval rád, nebyl samotářský typ.

Rodné město ho před časem začalo jaksi dusit – hned z několika důvodů. Všechno vyvrcholilo rozchodem, který se táhl přes rok a půl. Vlastně to bylo takové to typické: dáme si pauzu a uvidíme. Těch pauz proběhlo asi šest, než Štěpán zjistil, že ho přítelkyně nepřitahuje už ani sexuálně. Jejich vleklé spory, způsobené nejspíš přechozením vztahu, měly účinky žíraviny. Komunikace vázla, intimita se vytrácela. Nakonec za sebou Štěpánova přítelkyně práskla dveřmi a vymazala jeho telefonní číslo.

Bohudíky, říkal si. Jinak bych to musel udělat sám.

Rodiče žili už druhým rokem u babičky, což bylo téměř sto kilometrů daleko. Jelikož odešli na penzi a mámina matka potřebovala stálou péči, opustili svůj byt a přestěhovali se k ní. Rovněž bratr už dávno zapustil kořeny v jiném městě. A před čtvrtrokem zmizel i Štěpánův nejlepší kamarád. Po svatbě ho čekalo přemístění do obce, kde se narodila jeho vyvolená. Všichni blízcí se zkrátka někam vytratili.

Vzhledem k tomu, že na maloměstě nemohl Štěpán očekávat ani kariérní růst, skočil po možnosti přesunu do neznáma. Život je přece změna! A on do ní šel po hlavě, třebaže nadřízeným svou volbou radost neudělal.

Nyní navštívil historické centrum, procházel se přilehlými ulicemi, a vstřebával dojmy. Musel uznat, že to tady na rozdíl od jeho rodiště celkem žije, což považoval za jednoznačné plus. Celý poznávací výlet trval přes dvě hodiny, po nichž Štěpán zakotvil v podniku nazvaném Osamělý pirát. To pojmenování mu v danou chvíli přišlo trefné.

Sotva vstoupil, přitáhla jeho pozornost štíhlá blondýnka s nekonečnýma nohama, které obepínaly těsné džínsy. Seděla na vysoké kožené židličce a brčkem srkala pastelově zbarvený koktejl. Jelikož měl perfektní odhad, okamžitě pochopil, že je na lovu. Nedávala to nijak najevo, ale zkušenému pozorovateli v jejím postoji i výrazu neunikla jistá nedočkavost. Skoro až chtivost.

Sakra, toho by se dalo využít, pomyslel si. Nedostatkem párového sexu trpěl už dlouho, a ruční práce ho nikdy pořádně neuspokojily. Ovšem pokud právě narazil na svolnou ženu, která navíc vypadá zatraceně dobře, mohla by neděle skončit smyslnou tečkou!

Štěpánovi bylo hned jasné, jak se zachová. Nedbalým krokem zamířil k barpultu a v ležérním gestu opřel loket do skleněné desky. Pak k blondýně vyslal líný úsměv. „Dobrý večer. Je vedle vás volno?“ oslovil ji.

Obrátila k němu modré oči s dlouhými řasami – horní víčka rámovala dokonale vykroužená černá linka. „Hm, zrovna teď jo,“ pronesla zvolna. „Čekala jsem na kámošku, ale právě mi napsala, že dostala migrénu. Takže smůla.“

Pohádky povídej svojí babičce, blesklo Štěpánovi hlavou. Ironickou poznámku pochopitelně spolkl – nebyl blázen. Zareagoval takticky.

„To tedy. A jestli vás to potěší, jsem na tom ještě hůř. Přistěhoval jsem se sem do města teprve v pátek a připadám si jako kůl v plotě.“ Promyšleně mezi řádky vložil poselství, kterému odolá jen málokterá žena. Téměř všechny totiž cítí potřebu postarat se o osamělé duše, ztracené existence, opuštěná zvířata a jiné nešťastníky… no ne?

„Hm, to je pěkně blbý,“ uznala a znovu k ústům přiložila brčko. „Mně dělá společnost aspoň tohle,“ cvrnkla nalakovaným nehtem do vysoké sklenice.

„Třeba bychom si ji dnes večer mohli dělat navzájem?“ využil narážky.

Vrhla na něj hodnotící pohled, kterým ho následně sjela od hlavy až k patě. Podvědomě se narovnal – zatahovat břicho naštěstí nemusel. Tělo měl pevné, štíhlé a zvyklé na fyzický pohyb. Věřil, že nebude zklamaná, a nechal ji, ať si ho důkladně prohlédne. Nakonec se blankytné duhovky zastavily ve Štěpánově tváři. „Nejsem proti,“ odvětila. „Klidně.“

Pružně se vyhoupl na vedlejší židli. To už se za barem objevila obsluha: asi třicetiletá usměvavá brunetka s ultrakrátkými vlasy. „Co to bude?“ zazářily v širokém úsměvu bělostné zuby.

„Dám si tequilu.“

„Zlatou nebo stříbrnou?“

„Stříbrnou.“

„Hned je tady!“

„Já na tvrdý moc nejsem,“ pronesla blondýnka a zakvedlala brčkem ve svém koktejlu. Pak se patrně rozhodla, že nastal čas odkrýt karty, protože s laškovným mrknutím dodala: „Ale platí to jenom u alkoholu.“

Pousmál se – takže intuice ho opět nezklamala! Tahle krasotinka by dnes někoho ráda sbalila. Nikdy nevěřil tvrzení, že muži jsou donchuáni, kteří se honí za každou sukní, kdežto něžné pohlaví oplývá cudností. S kým by asi všichni ti sexuchtiví chlapi souložili, kdyby to byla pravda? A on před sebou má živoucí důkaz… Jeho společnice stoprocentně nehledá ženicha, chce se jen povyrazit.

O chvilku později před ním přistála tequilla a Štěpán ji zvedl k přípitku. „Na seznámení?“ prohodil. „Nebo snad na něco pikantnějšího?“ Proč taky chodit kolem horké kaše?

Přimhouřila víčka. „Tak třeba… na dnešní dlouhý večer…?“

„To beru. Jestli se mi něco nechce, tak jít brzo spát.“ Ovšem o popíjení v baru zájem taky nemám, pomyslel si s rozhodnutím odtud co nejdříve zmizet – pochopitelně ve dvou.

„Jo, mám stejnej názor,“ přikývla. „Můžu ti tykat?“

„Jasně.“

„Super. Hele, a proč ses vlastně přestěhoval?“

„Kvůli práci. Jsem polda - dělám vyšetřovatele na kriminálce.“

To prohlášení na ni zjevně udělalo dojem, s čímž tak trochu počítal. „Fakt? Jako opravdu? To nosíš revolver a pouta? Kde je máš?“

„Teď nejsem ve službě, takže doma.“

„Aha. Škoda, líbilo by se mi vidět tě v plný výbavě. Jako ostrýho chlápka.“

„A co takhle zhodnotit jinou mou výbavu, než tu pracovní?“ naklonil se k ní. „Byla bys pro?“

Plné rty zvlnil sebevědomý úsměv. S evidentním záměrem se opřela o bar tak, aby mu nabídla přímý výhled do výstřihu. „Proč ne? Taky se mám čím pochlubit…“ dodala pološeptem.

„Vidím. Dost pěkné,“ odpověděl podobným tónem, soustředěný na lákavý žlábek mezi ňadry. V podbřišku pocítil povědomý přetlak a rázem si připomněl pohotovostní prezervativy, které nosil v peněžence. Od rozchodu se mu už párkrát hodily - obvykle při podobných situacích, jako dnes večer. A teď už si byl docela jistý, že přijdou vhod.

Nemýlil se.

Tušil, že půjde o známost na jednu noc, ale přesně tak to chtěl. A protistrana byla zjevně stejného názoru. Tahle žena se určitě vázat nehodlala, stála pouze o sexuální potěšení. Ideální konstelace.

„Jsi jako sopka, víš to? Nažhavená a pořádně rozpálená!“ mumlal o hodinu později do rozpuštěných vlasů. Jednou rukou při tom oblažoval nahý prs, zatímco druhou přejížděl od pasu až k dlouhému stehnu a zase zpátky.

„Nezůstáváš pozadu,“ zachraptěla – při předchozím výbuchu slasti dostaly její hlasivky pořádně zabrat. „Asi máš dobrý trénink, co?“ zasmála se. Hlas připomínající barovou zpěvačku byl mimořádně svůdný, a Štěpán se opět vzrušil.

„Jasně,“ přisvědčil beze studu. Nebyl důvod tajit své sexuální zkušenosti. Téhle ženě bylo beztak lhostejné, jestli spal s desítkami nebo i stovkami jiných. Jistě si nedělala zálusk na jeho srdce, toužila po rozkoši a vzrušení – zrovna jako on. A v postelovém aerobiku se rovněž vyznala skvěle, praxe nescházela ani jí.

Nyní změnil polohu: posadil se a přitáhl útlá záda na svou hruď. Laskal zašpičatělé bradavky a okusoval měkký ušní lalůček. Tiše sténala a poddávala se lehkým, přesto mimořádně dráždivým dotekům. Postupně začal škádlit i hladký podbřišek a zajížděl prsty do míst, která pro něj opět vábně zvlhla. Hrál na její tělo jako virtuos - přesně věděl, jakým způsobem oblažit ženu, aby pozvolna dospěla k vrcholné extázi. Nedělal rozdíly mezi stálou nebo náhodnou partnerkou. Milování prožíval naplno a uměl rozkoš nejen přijímat, ale také rozdávat. Vždy.

Vycítil správnou chvíli, položil svou milenku na prostěradlo a nalehl na ni. Prohnula se jako luk a on si ji podmanil plavným pohybem pánve. Spoře zařízenou ložnicí rezonovaly táhlé vzdechy… a ty vzápětí vystřídal dvojí výkřik.

Orgasmus připomínal bouřlivou agónii. Pradávnou křeč, ve které se dvě nahá těla zmítají zdánlivě chaoticky, přesto však má každý pohyb svůj jasný smysl.

Bylo to dokonalé uvolnění.

A ideální příprava na první pracovní den v novém prostředí, blesklo Štěpánovi hlavou vteřinu předtím, než celý ochabl a dopadl na zpocené lůžkoviny.

Když se probudil, bylo už ráno. Hmátl vedle sebe, ale postel zela prázdnotou. Rovněž svršky jeho spolunocležnice zmizely. A vzápětí objevil na desce nočního stolku vzkaz, napsaný tužkou na rty: „Byls fakt dobrej. I.“

I.? Svraštil obočí, a pak se hrdelně zasmál. „No tohle… zapomněl jsem se jí zeptat na jméno!“ pronesl do ticha. Tomu tedy říkám originální erotický úlet, dodal už pouze v duchu, a zakroutil nad tím hlavou.

Ovšem uplynulá noc stála v každém ohledu za to, a je rozhodně lepší, že se ta cizí „I“ prozíravě vyplížila před svítáním. V opačném případě mohly nastat trapné chvilky, o které Štěpán nestál.

Čiperně vyskočil na nohy a odkráčel do koupelny. Po horké sprše a silné kávě ho čeká seznámení s novými kolegy, a na to se upřímně těšil.

KAPITOLA 4.

„Ty budeš tajnůstkařit do posledního okamžiku, viď?“ obrátila se Nina k Martinovi. Zrovna mířili ke zdravotnímu středisku, ve kterém pracovala zavražděná – měli v plánu vyzpovídat její kolegy. Už mluvili se zdrcenými rodiči, a byly to perné chvilky. Setkání proběhlo ještě dramatičtěji, než u Beznosky. Navzdory detailním výslechům však dosud neměli vůbec nic. Případ se neposunul ani o píď.

Mrtvá neměla nepřátele - alespoň o nich nikdo z rodiny nevěděl. A ačkoli se s partnerem často dohadovali, vypadalo to, že těžký rozvrat jejich vztah nepostihl. Beznoska byl zkrátka pruďas těžce zvládající své emoce, ale rejstřík měl čistý jako slovo boží a nikdy neztropil žádnou výtržnost. Domácí násilí se také neprokázalo – matka mladé ženy potvrdila, že s nadměrnou tvorbou modřin měla dcera problémy odjakživa. Tchán i tchyně stáli za tím, že zeť by Karolínu neuhodil ani v extrémním záchvatu vzteku.

Kriminalisté tak nejvíc spoléhali na to, co je napadlo jako první – Karolína patrně doplatila na něco, co souviselo s její dobročinnou aktivitou. Pokud tedy nešlo o náhodné přepadení…

„Mluvíš o svém budoucím parťákovi?“ mrkl teď Rubeš na Ninu a podřadil, protože se blížili k ostré zatáčce.

„Jak jinak. Neřekls mi o tom člověku ani slovo.“

„Mám rád překvapení.“

„Já ne.“

Major se tiše zasmál. „Zvědavost ukojíš co nevidět, tak o co jde? Dneska se má hlásit do služby a vyřídit nutné formality. Zítra už by měl fungovat naplno. Kdybychom neměli případ, byl bych se s ním potkal, ale vyšetřování je důležitější.“

„Mám podezření, že mi ho tajíš naschvál. Nebude se mi líbit, je to tak?“

„To bych s dovolením nechal na tvém posouzení.“

„Zasloužíš pro výstrahu odstřelit.“

Martin se znova uchechtl. „Počkej s tím, až zaparkuju. Mohla bys přijít k úhoně.“

„Tss…“ zasykla, a pak mávla rukou. „Ušetřím tě - nač strkat hlavu do oprátky? Mám ráda svobodu. A kromě toho bych teď ze všeho nejradši kápla na užitečnou stopu. Sakra, vždyť to vypadá, že Beznoskovou zamordoval nějaký démon! Ani Kolek zatím nevolal – věnuje tomu svému cyklistovi nějak moc času, zdá se mi.“

„Asi je to zapotřebí.“

„Vražda má přednost.“

„Pro nás ano, ale Luboš je pečlivý, ať už pitvá kohokoli. I tak počítám, že se ozve ještě dneska. A nás teď stejně čeká hromada práce.“

„To jo. Jestli Beznosková neměla zásadní spory v rodině a na nic podstatného nenarazíme ani v zaměstnání, musíme se zaměřit na ten spolek.“ Vylovila z paměti jeho název. „Podané ruce,“ prohodila zamyšleně. „Mohl s její smrtí souviset, i když nevím jak. Nevěřím, že tu ženu někdo uškrtil jen tak pro nic za nic. Obyčejný zloděj by za sebou nezametl stopy s takovou důkladností.“

„Pokud nešlo o profíka.“

„To by musela být nějaká známá firma, a já si nevybavuju nikoho, kdo má potřebné zkušenosti a právě teď nesedí.“

„Jsem na tom stejně. Jenže vůbec nemusí jít o místního člověka. Lidi se stěhují nebo třeba jen projíždí. A dobře víš, že je teď ve městě i dost cizinců, kteří to tady považují za přestupní stanici, než se posunou dál.“

„No jo, ale tyhle polemiky nám případ vyřešit nepomůžou. Potřebujeme fakta, důkazy a stopy!“ zavrčela. Tohle přešlapování na místě ji nesmírně dráždilo!

Rubeš přibrzdil a vjel na parkoviště před dvoupodlažní budovou. „A taky optimismus a přesvědčení, že na ně brzy narazíme,“ obrátil se k Nině.

Pouze vzdychla. Jistě, měl pravdu. A o dvanáct let víc zkušeností. Připouštěla, že je příliš netrpělivá, což ubližuje především jí samotné. A hned se pevně rozhodla proti vrozené nedočkavosti obrnit. Popadla kliku a energicky vystoupila z vozu. „Tak jdeme…“

Bohužel lékaři ani druhá sestra, se kterými byla Beznosková v pravidelném kontaktu, nepřišli s žádnou průlomovou informací. Smrt mladé kolegyně je šokovala, nedokázali na ni však vrhnout ani paprsek světla. O zavražděné mluvili hezky: považovali ji za bezkonfliktní, vstřícnou a laskavou osobu, která se těšila oblibě pacientů. Byla citlivá a usměvavá, a pro svou práci se dokonale hodila.

„Teď je to ztělesnění soucitu po smrti, a my pro oběť nejsme schopní nic udělat. Už třetí den,“ neodpustila si Nina trpkou poznámku, sotva za nimi zapadly hlavní dveře.

Ve stejný moment zapípal majorův smartphone. „Třeba se to za chvíli změní,“ prohodil, když očima přelétl jméno na displeji. „Volá Kolek.“

„Hurá,“ zvedla palec. Pokud nám ovšem nechce sdělit, že potřebuje víc času, dodala už pouze pro sebe. Pesimismu dnes projevila víc než dost a nechtěla, aby před Martinem při poslední společné službě vypadala jako ufňukaný mrzout.

Nechala ho hovořit a pro případ, že ji sháněl někdo z okrsku, zkontrolovala vlastní mobil. Technici teď pracovali s tím málem, co měli - naděje, že na této linii přece jen dojde k posunu, tedy stále žila. Nikdo však nevolal, takže telefon se zklamaným výrazem vrátila na místo.

„Pojedeme na soudní,“ obrátil se k ní Rubeš. „Kolek je s Beznoskovou hotový.“

„Konečně jedna dobrá zpráva,“ poznamenala. „Tak na to šlápni, hořím zvědavostí!“ Bez okolků zamířila k autu.

***

„Vítám vás, vážení,“ uvítal kriminalisty ve dveřích pitevny Luboš Kolek. „Prosím, račte dál!“ pokračoval tradičně bodrým tónem.

„Díky. S velkou radostí,“ poznamenala Nina poněkud sarkasticky. Patolog je do své pracovny zval stejným způsobem, jako by zavítali na slavnostní banket. Ona si však tenhle sterilní prostor nikdy neoblíbila. Z nerezových stolů, naleštěných chirurgických nástrojů a ostrého osvětlení, které bodalo do očí, jí naskakovala kopřivka. To vše ještě podbarvoval nasládlý pach, s nímž si zase nerozuměl Ninin žaludek. Pohled na mrtvé jí potíže nečinil - a to už viděla všelicos. Jenže tohle oddělení, kde se lidská těla neuzdravovala a lékař je otevíral s cílem objasnit příčinu smrti, jí k srdci nepřirostlo. V jejích očích se rovnalo studené, pietní kryptě. Místu, kde je vhodné mluvit tlumeně a našlapovat co nejtišeji, aby nebyly rušeny duše zesnulých.

Ona se však cítila ve svém živlu tam, kde to žilo. S jejím naturelem ladilo spíš místo činu. Na tom byla bez ohledu na ohavnost nálezu jako ryba ve vodě: v čilém cvrkotu mezi vyšetřovateli, techniky a dalšími lidmi.

S návštěvami pitevny se smířila, což ale zdaleka neznamenalo, že by si v nich libovala.

„Tak co pro nás máš?“ vrhl major pohled na nerezový stůl, který měl po pravici. Zelená plachta zakrývala trup, ramena i krk Karolíny Beznoskové – odhalená zůstala pouze její hlava.

„Pár zajímavostí.“ Kolek máchl rukou směrem k mrtvole, načež se k ní vydal. „Něco vám ukážu.“

Oba kriminalisté patologa následovali a trojice zůstala stát nad nehybným tělem. „Do toho,“ pobídla doktora Nina.

„Mrkněte na tohle.“ Stáhl tuhé plátno o kousek níž a odhalil tak bezkrevné hrdlo a část ramene. Namířil špičku ukazováku na dvě drobné ranky na šíji – kůže vypadala jako spálená. „Vidíte?“

„Jistě,“ přikývl Martin. „Co je to?“

„Popálenina od paralyzéru. Musela dostat plný elektrický šok. Elektrody byly s pokožkou v kontaktu déle než pět sekund, čemuž odpovídá rozsah popálení. Takže: útočník svou oběť napřed zpacifikoval, a pak odtáhl do křoví. Ty čerstvé modřiny na zápěstích musely vzniknout tahem, když ji mrtvou vahou vlekl od cesty. Má taky oděrky na kolenou, počítám, že si je způsobila při pádu. Jak sami vidíte, nic z toho není život ohrožující zranění, jde o drobnosti. Smrt nastala podle původního předpokladu uškrcením.“

„Takže ji vrah napřed znehybnil, a teprve pak naprosto bezmocnou zabil - rozumím tomu správně?“ svraštil Rubeš obočí.

„Ano. Musela být ještě dost mimo, po plném zásahu paralyzérem nějaký čas trvá, než se postižený vzpamatuje. Vrah s ní moc práce neměl, zjednodušil si to… Navíc měla v krvi víc než promile alkoholu. No, a co je pro vás asi podstatné - neobjevil jsem žádné známky po zápasu.“

„Paráda…“ utrousil major, ale než se stačil nadechnout k další větě, přerušila ho Nina.

„Takže žádná kůže za nehty, cizí tělní tekutiny a tak podobně? K pohlavnímu styku ani jiné sexuální aktivitě nedošlo?“

„Nikoli, před ani po smrti,“ prohlásil Kolek. „Sexuální motiv vylučuju - přesně, jak jsem naznačil při prvním ohledání. Vrah s ní byl hotový dost rychle – prostě tu ženu napadl, usmrtil a zmizel. Oběť patrně nedostala šanci k sebeobraně a pachatele se vůbec nedotkla.“

„Náhodné přepadení?“ zamyslel se Rubeš.

„Může být, ale nejsem povolaný k předkládání kriminalistických hypotéz. Moje práce je zjistit, proč umřela a jak to s největší pravděpodobností proběhlo.“

„Třeba se probrala, začala křičet a útočník ji chtěl umlčet?“ napadlo Ninu.

„V tom případě by jí spíš zakryl ústa,“ zapochyboval major.

„Jasně, ale mohla mít okolo krku šátek, a on toho využil. Nemusel přemýšlet racionálně, jednal podle instinktu nebo v panice.“

„Anebo po ní šel cíleně - chtěl se zbavit konkrétně paní Beznoskové. Tiše, bez velkých problémů a krvavých scén. Ovšem jaký k tomu měl důvod, je ve hvězdách.“

„Do háje! Může to být všelijak!“ zamračila se Nina. Ze všeho nejradši by do něčeho praštila. „Tady se sakra není vůbec čeho chytit.“

„Ještě jsou tady Podané ruce,“ mrkl na ni Rubeš.

„To ano. Ale dobře víš, že když ten spolek proklepneme a na nic nekápneme, jsme zpátky na začátku.“

„Každopádně další logický krok je navštívit jejich kancelář,“ odtušil Martin s klidem. Na rozdíl od Niny jen málokdy ztrácel trpělivost. Byl pevný jako skála a nenechal se ničím rozhodit. Tuhle povahu mu upřímně záviděla.

„Vím. Sakra,“ zahučela, a pak se obrátila k patologovi. „Víc pro nás nemáš? Řekl jsi nám všechno?“

„Ano. To, co mi ta dáma mohla sdělit, jsem vám předal. Uznávám, že ani jeden z vás neskáče radostí, ale nejsem kouzelník ani lhář, takže vám nic dalšího nepovím.“

„S tím se asi budeme muset smířit,“ pokýval hlavou Martin. „I když je to škoda – popravdě jsme doufali, že pitva přinese nosnější informace.“

Lékař zakroužil rameny a zvedl ruce dlaněmi vzhůru. Současně nasadil výraz světce. „Je mi líto,“ prohodil. „O to víc štěstí vám přeju při vyšetřování. Příště snad narazíte na méně obezřetného gaunera.“

„Jo, ale napřed musíme chytit tohohle,“ utrousila kapitánka. „Tak snad abychom se posunuli o dům dál, ne?“ pohlédla na majora. „Tady už nic nevymyslíme.“

***

Domů přijela dost pozdě - Zorka se už chystala k spánku. Nepříjemné pocity ze zadrhnutého vyšetřování tak posílilo palčivé hryzání svědomí – připadala si jako nejhorší matka pod sluncem. Vůbec se Zoře nevěnuju, vyčítala si. Celé dny lítám v trapu, místo abych trávila čas s rodinou. A navíc je všechno to honění k ničemu a veškeré mé pracovní úsilí přichází vniveč!

Ani zdlouhavé rozhovory s lidmi ze spolku Podané ruce totiž nepřinesly nic nového a vyšetřování připomínalo chůzi od zdi ke zdi. Nina začínala pociťovat frustraci, která se jí zarývala pod kůži jako ostré jehly zkušeného tatéra.

Do prčic, ještě abych upadla do deprese! To by mi tak scházelo, pomyslela si otráveně. Aby předešla případnému duševnímu propadu, dala dceři pusu na dobrou noc a převlékla se do cvičebního úboru. Hodinu dřela na rotopedu, až z ní lil pot. Běh jí byl bližší, ale neměla na vybranou. Venku už byla tma a ona pohyb nutně potřebovala.

Osprchovala se a mrkla na Zorku, která už tvrdě spala s plyšovou kočičkou v náručí. Je tak sladká, zjihla při tom pohledu. Po špičkách přešla k posteli, políbila dcerku na čelo a vyplížila se na chodbu. Na kutě se jí zatím nechtělo, ale ráda by prohodila pár vět s mámou – tiše puštěná televize svědčila o tom, že ještě nespí. A tak přes sebe přehodila župan a sešla do přízemí.

„Na co se díváš?“ zeptala se na prahu obýváku.

„Ale, mám to spíš jako kulisu, nic zajímavého neběží. Už jsi docvičila?“

„Hm, ano.“

„A zase bez večeře,“ konstatovala máma káravým tónem.

„Něco jsem zhltla na stanici.“

Marie Ninu sjela pohledem imitujícím detektor lži. „Jsi si jistá? V kolik to bylo?“

„Asi v šest? Ale možná si ještě něco uzobnu.“

„Nakrájím sýry a zeleninu,“ zareagovala máma a vstala z křesla.

„Ale ne, to nemusíš! Mám něco nahoře, v pohodě.“

„Mě to neobtěžuje. Klidně si dám s tebou – otevřela jsem láhev vína, k tomu se jednohubky hodí. Nechceš taky trochu? Ten tramín je vynikající.“

Nina chvíli váhala. Ráno bude muset vstávat brzo, ale dvě deci neuškodí. A tak přikývla. „Dobrý nápad. V práci byl den blbec, takže mi víno přijde vhod.“

Přešla s matkou do kuchyně a chopila se prkénka. Zatímco Marie omývala papriku a rajčata, ona popadla nůž a začala krájet eidam.

„Chceš o tom mluvit? Myslím o dnešku?“

„Vlastně není co povídat. Vůbec se neposouváme, celé vyšetřování stojí za starou belu. Tu holku mohl zabít kdokoli a my na toho grázla nic nemáme. Jsem z toho otrávená. Všichni se snažíme, co to jde, jenže je to houby platné.“

„Rozumím ti, pracovní nezdary člověka štvou. Znám to taky. Ale když už jsme u toho: měla bys věnovat víc pozornosti svému soukromí, vždyť žiješ jako poustevník. Nemáš žádné povyražení, a kromě toho svého tréninku nebo jak to vlastně nazvat, ani koníčky.“

„Můj koníček je moje povolání.“

„Možná, ale mám pocit, že tě příliš vyčerpává. Potřebuješ se odreagovat i jinak, než pátráním po zločincích. Probůh, vždyť to přece ani nemůže být záliba.“

„Není, když se nedaří - jako právě teď. A kdybych si vyšetřila prostor na další aktivity, nebyla bych už vůbec se Zorkou.“

„Všechno jde skloubit. Chtělo by to udělat si časový rozvrh a vyvážit práci s odpočinkem. Nejlépe mezi lidmi.“

„Ale vždyť já jsem v kolektivu pořád!“

„Jenže to jsme zas a znova u zaměstnání.“

Nina dlouze vzdychla. „Vím. Ale já ho mám ráda a baví mě. Necítím potřebu nějakého dalšího vyžití. Jsem spokojená.“

„To si možná myslíš. Jenže roky běží a ty jsi pořád sama.“

„Vždyť ti tady imrvére vysvětluju, že mi nic nechybí. A ani náhodou se necítím osaměle. Mám kolem sebe spoustu kolegů a doma zase tebe a Zorku, a občas i tátu.“

„Dobře víš, jak to myslím,“ prohodila máma měkce a obrátila k Nině průzračně modré oči. „Chybí ti partner. Muž.“

„To není pravda.“

„Že bych ho přehlédla?“ Marie očima obkroužila celou místnost. „Nějak vedle tebe žádného nevidím. Už léta.“

„Ale mami… já přece chlapa nehledám!“

„Každý touží po vztahu, po lásce. Něžnostech a opoře. Chápu, že jsi samostatná – bohužel možná až příliš – ale nemůžeš zůstávat donekonečna jenom matkou. Jsi žena, a jako taková máš i své potřeby.“

„Pokud je řeč o sexu, tak ten mám vyřešený. A neboj, pravidla bezpečného styku s jednorázovým partnerem znám, jsem opatrná.“

Máma zvedla oči ke stropu. „Jenže já mám na mysli spíš někoho stálého. Ani pro Zorku není zdravé vyrůstat víceméně mezi dvěma ženami. Nepozná pravý model rodiny. Dokonce i dědu má věčně někde ve světě, a otec jí určitě schází. A bude čím dál víc.“

„Jasně. Milan byl úžasný exemplář táty!“

„Nemluvím o tom biologickém. Ten se holt někdy nepovede.“

„Byla jsem pitomá, že jsem si ho vzala. A ještě k tomu s ním měla dítě.“

„Bohužel se projevil příliš pozdě.“

„Možná, ale já mohla mnohem dřív rozpoznat, jaké v sobě skrývá sklony. Rozhodně před tím, než začaly ohrožovat Zorku!“

„Udělala jsi tomu přítrž hned v začátku a nic jsi nezanedbala. Díky instinktu jsi jednala pohotově a nedovolila mu zajít dál. Zorka si z toho bohudíky žádné vážnější trauma neodnesla.“

„Já vím, naštěstí. Ale mohla…“

Nina se ponořila do vzpomínek. S Milanem jim to dlouho klapalo. Byl úspěšný, společenský a sršel vtipem. Spojovaly je podobné koníčky a oba byli pracovně velmi vytížení. Když se jim narodila Zorka, prožívali nejkrásnější partnerské období. Ovšem pak přišel zlom.

Nina se po mateřské vrátila do zaměstnání, kdežto Milan to své ztratil. Zůstal doma a ovládala ho stále silnější frustrace. Tu navíc prohlubovala skutečnost, že nemohl natrefit na žádnou odpovídající pozici. Nehodlal slevit ze svých nároků, třebaže ho manželka přesvědčovala, ať vezme něco dočasného. Cokoli je přece lepší, než se mezi čtyřmi zdmi užírat nečinností!

Jenže Milan si nedal říct. A aby svou hořkost utlumil, začal pít. Zprvu nenápadně: pivo po obědě, k večeři pak dvě. K pěnivému moku později přibyl nějaký ten panák, až se stalo pravidlem, že plzní zapíjel vodku nebo fernet. Nině se manželovy berličky příčily, ale domluvy po dobrém nefungovaly. Naopak. Milan propadal návalům vzteku, ustavičně kolem sebe slovně kopal a stával se doslova nesnesitelným. Jeho osobnost začal ovládat alkohol a manželské odcizení narůstalo den ode dne. Intimní život šel postupně do kytek, a ten rodinný brzy také.

Zorce bylo téměř pět, když Nina přišla z práce a našla manžela zase opilého namol. Rozvalený na koberci hlasitě chrápal a vůbec ho nezajímalo, že má hlídat malé dítě. A aby toho nebylo málo, nechal okno dokořán. Nině se dělalo mdlo už z pouhé představy, že by Zorka vylezla na nízký parapet a vypadla ze sedmého patra... K tragédii tenkrát nedošlo snad jenom zázrakem.

Po Milanově vystřízlivění následovala ostrá hádka a sliby prokládané prosbami. Nina byla na vážkách, ale nakonec mu ještě jednu šanci dala. Pomoc odborníka Milan odmítl s tím, že svůj problém s alkoholem zvládne sám. A zprvu se opravdu snažil, nebo to aspoň předstíral.

Ale krátce nato přišla poslední tečka. Nina si tehdejší prodlouženou službu vyčítala dodnes, na druhou stranu však definitivně rozsekla situaci, která v budoucnu hrozila obrovským průšvihem. Ten den se domů vrátila až kolem desáté večer. Milan byl opět v limbu, táhla z něj vodka a nedal se probudit. Po Zorce nebylo vidu ani slechu. Zoufalá Nina málem zalarmovala kolegy a vyhlásila po malé pátrání, když ji pak napadlo zkontrolovat ještě sklepní kóji.

A jaké bylo její zděšení, když tam v hluboké tmě našla Zorku zamčenou a s ústy přelepenými lepicí páskou! Dívenka se třásla chladem, a když ji Nina konečně vysvobodila, nedokázala ze sebe kvůli cvakání zubů dostat jediné slůvko.

Rozpovídala se až poté, co ji máma zahřála horkou koupelí a donutila vypít teplé mléko s medem. Nina si její vyprávění vybavila i dnes, s odstupem několika let. Z těch vět ji dosud mrazilo.

„Já po tatínkovi chtěla, aby si se mnou hrál. Vůbec si mě nevšímal a já se děsně nudila…“ popotáhla Zorka. „Asi měl velkou žízeň, protože pořád něco pil. Dokonce i z láhve, a to se přece nesmí, že ne?“

„Nesmí,“ odpověděla Nina automaticky. Bylo jí jasné, že se Milan bohapustě opíjel a jako obvykle prokládal pivo tvrdým alkoholem. A Zorka mu patrně byla na obtíž… „Dospělí to ale občas dělají,“ dodala. „A co bylo dál?“

„No, tatínek nakonec řekl, že si teda zahrajeme takovou hru. Něco jako na schovku.“

„To kvůli té hře jsi byla ve sklepě?“

„Jo. Víš, já nejdřív myslela, že je tatínkovi špatně. Mluvil totiž dost divně, skoro mu nebylo rozumět.“

Samozřejmě, Milanovo opilecké blekotání Nina dobře znala. V kapse se jí otevíral pomyslný nůž a zcela vážně zvažovala, že použije služební zbraň a ustřelí mu tu zatracenou palici, naloženou v lihu. Opanovala se jen kvůli dceři.

„To se někdy stává,“ pronesla vlídně. „Tátovi opravdu nebylo dobře. Co se dělo potom? Ten sklep byl tvůj nápad?“

„Ne, ale tatínek říkal, že to bude švanda. A tak jsme jeli výtahem dolů a pak šli do toho sklepa. Tatínek chtěl, ať jsem úplně zticha, protože když to dokážu co nejdýl, dostanu něco suprovního. A já se moc těšila, i když jsem nevěděla, co to bude. Tatínek říkal, že by byla škoda, kdybych si to pokazila, a tak mi zalepil pusu.“

Parchant jeden, blesklo Nině hlavou. „Aha. Tys z toho sklepa nesměla odejít, dokud pro tebe někdo nepřijde, je to tak?“

„Jo. Tak jsem čekala. A mami, jaké teda bude to překvapení, když jsem tam vydržela? Já jsem strašně moc zvědavá!“

Když se na Ninu upřel pár studánkových očí plných očekávání, udělalo její srdce kotrmelec. V tu chvíli už Milana upřímně nenáviděla, ačkoli bylo téměř stoprocentní, že si svůj čin vůbec nepamatuje. Zpil se pod obraz, což ho ovšem neomlouvalo.

Aby z té situace vybruslila a zakamuflovala tvrdou skutečnost, musela manžela krýt. Pod nos jí to logicky nešlo, ale ona chtěla, aby si dcerka nedala dohromady souvislosti. Ta možnost byla vzhledem k jejímu věku nepravděpodobná, Nina však hodlala udělat všechno, aby Zorku ochránila před zklamáním.

Horečně zapátrala v paměti a vzpomněla si, jak moc dcera touží po projížďce na poníkovi. Mluvila o tom celé týdny, Ninu ale ubíjely osobní problémy. Pracovní vytížení udělalo taky své, a tak na podobnou kratochvíli dodnes nedošlo. A nyní pochopila, že našla řešení. Musí obratem zkontaktovat nějakou jízdárnu, ačkoli žádnou nezná. Ale to spral čert – poradí si. Zorka se dočká svého „suprovního“ překvapení, a na trýznivé vězení ve studené kobce snad rychle zapomene.

Nina cítila provinilost, ale i přesto využila dětské důvěřivosti a nadšení. Díky nim mohla tuhle nešťastnou událost šikovně obrátit tak, aby Zorce neublížila.

Silou vůle potlačila sršící zlost vůči Milanovi a vyloudila milý úsměv. „Byla jsi moc statečná, takže ti to tajemství prozradím. Zatímco jsi čekala, připravila jsem pro tebe něco úžasného. Pošeptám ti co, ano?“ Zorka horlivě přikývla a Nina přiblížila ústa k drobnému oušku: „Tenhle víkend se projedeš na poníkovi. Jeden moc krásný už na tebe čeká!“

„Jupíííííí!“ vypískla holčička, a Nina si ji přitáhla do náručí. Tiskla ji k sobě s pevným rozhodnutím, že všechno, co ode dneška přijde, podřídí pouze dceřinu prospěchu a štěstí. Ať už to bude jakkoli těžké, složité i nepříjemné. Na řadě totiž nebylo nic menšího, než rozvod.

Nyní se vrátila do reality – právě včas, protože v zamyšlení málem zakrojila nůž do vlastního palce. Bleskurychle ucukla rukou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hedvábná past.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.