Markéta Harasimová

VŮNĚ NOCI

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz, 2019

Foto na přebalu © Shutterstock

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa, © Adriána Švarná

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2019

ISBN 978–80–907508-5-2

PROLOG

Nemocniční chodba osvícená studenými zářivkami bzučela jako včelí hnízdo. Pobíhala v ní pestrá směsice lidí: kromě lékařů a sester tu bylo také několik policistů v uniformách. Všichni pospíchali, ale přes zdánlivý chaos bylo zřejmé, že každý jednotlivec přesně ví, co má dělat.

„Už je na cestě neurochirurg?“

„Potřebujeme transfuzi! A Rh Pozitivní!“

„Který sál je volný?“

Věty vzduchem poletovaly zdánlivě nesouvisle, přesto však po každém stručně vyštěknutém příkazu následovala logická akce nebo odpověď.

Vanda byla na podobný rozruch zvyklá – jak v tuto pozdní hodinu, tak kdykoli v průběhu dne. Takhle to vypadalo pokaždé, když rychlá lékařská pomoc přivezla těžký případ a ona se spolu s kolegy měla postarat o člověka v ohrožení života.

Nyní rázným, svižným krokem vyrazila ke skupince obklopující nosítka s přikurtovaným tělem. Už zdálky viděla, že dotyčný muž ztratil hodně krve – rudé skvrny poznamenaly nejen jeho oděv. Byly všude.

Právě ve chvíli, kdy se chystala obrátit k doktorovi ze záchranky, aby ji seznámil s pacientovým stavem a rozsahem poranění, vběhl do chladně bílého prostoru vysoký hnědovlasý muž. Vanda zůstala stát jako solný sloup.

Richard?

Přesněji řečeno major Richard Hons?

S nepříjemnou předtuchou shlédla k pojízdnému vozíku a prohlédla si zraněného lépe. Stačilo pár vteřin, aby v zakrváceném obličeji rozpoznala známé rysy, a její srdce na několik okamžiků vypadlo z pravidelného rytmu. Rozběhlo se o něco rychleji a jeho pumpování odčerpalo veškerou krev z Vandiných tváří.

Prudkým obratem otočila hlavu k majorovi, který zůstal stát necelé čtyři metry od ní - tak, aby nepřekážel zdravotnickému personálu. Propaloval ji intenzivním pohledem tmavých očí. Jako by k ní promlouvaly: Vanda doslova slyšela, co jí chce říct. I ona ztuhla na místě a jejich zornice se vzájemně propojily. Její měkce hnědé a jeho téměř černé: obojí však pevné a odhodlané.

Pochopila, že se jí snaží naznačit, aby neudělala nějakou hloupost. Dobře věděl, že muž, kterého právě dopravili do nemocnice, stojí za Vandinou osobní tragédií. A nyní je v jejích rukou: ona s ním půjde na sál a může do značné míry ovlivnit, zda přežije.

Stejně, jako u mnoha jiných pacientů, které operovala. Vždycky dělala maximum pro to, aby člověku, který se ocitl na operačním stole, zachránila anebo přinejmenším vylepšila život. Nebyla v tom sama, ale často výkon vedla a její úloha tak byla zásadní. Potřebovala veškeré soustředění a nemohla si dovolit sebemenší chybičku. Každé škobrtnutí mohlo být osudné a mělo potenciál nezvratně ovlivnit něčí budoucnost.

Ale dnes…?

Co udělá?

Odpoutala se od Honse a shlédla k bezvládné postavě. Pak majorovi věnovala ještě jeden krátký pohled, po němž se s rozhodností obrátila k záchranářům.

„Co máte?“

„Postřelený muž, zásah v hrudní oblasti. Po masivní krevní ztrátě upadl do hemoragického šoku. Tachykardie, hypotenze, puls nitkovitý. Než ztratil vědomí, říkal, že necítí končetiny, proto vás k tomu zavolali. Možná si při pádu poškodil páteř…“

Vanda věnovala poslední milisekundový pohled Honsovi – na otázky však nebyl čas. „Rozumím,“ přikývla a opět zaměřila pozornost na doktora, který mezitím pokračoval.

„Teď je váš,“ pokynul hranou dlaně k pojízdným nosítkám. „Hodně štěstí. My jsme udělali, co se dalo.“

„Díky,“ oplatila lékaři automatický úsměv a obrátila se ke kolegům. „Budu potřebovat detailní snímky.“

„Hned se do toho dáme.“

Vandina účast na operaci byla nakonec nezbytná – vyšetření prokázala tříštivě zlomený krční obratel.

Zatímco na sále probíhaly nutné přípravy, Vanda si s dalšími lékaři důkladně drhla ruce a oblékala sterilní operační oděv. Nikoho okolo sebe nevnímala. Propadla se do vlastního nitra, a to zcela proti své vůli.

Ne, nechtěla na to myslet. Přála si odsunout všechny těžké vzpomínky a zůstat profesionálkou. Jenže to nešlo. Jako buldoci na ni stále dokola útočily ponuré obrazy, které z mozku nevygumuje, ani kdyby žila do sta let. Byly to scény, jež Vandin život převrátily vzhůru nohama.

A ten, který nese za všechno odpovědnost, teď bezmocně leží jen pár metrů od ní…

Vrátila se časem o necelé tři týdny zpátky a opět stanula v chatě na okraji lesa - v lednovém večeru promrzlé a tmavé. Přešlapovala na prahu hlavní obytné místnosti, napjatě vdechovala vzduch s dotekem železitého pachu a snažila se prohlédnout hustou tmu. Teprve pak ji napadlo rozsvítit.

Jakmile prostor ozářilo nažloutlé světlo žárovky a ona spatřila pětici mrtvých těl, nedokázala ani vykřiknout. Trvalo jí dlouho, než pochopila, že se nedívá na děsivý film a to, co má před sebou, je realita.

Její sestra Vilma, švagr a sedmiletý synovec Samuel plus švagrův bratr s přítelkyní leželi ve vlastní krvi: mrtví, nehybní a studení stejně jako kyslík, který v omezeném množství absorbovaly Vandiny plíce. Její vnitřnosti tuhly a hlas se vytratil, zatímco se snažila přesvědčit vlastní rozum, že jenom sní…

Jenže byla při smyslech a v plném vědomí. Bohužel – nebylo totiž pochyb, že její nejbližší příbuzní jsou po smrti. Jejich životy zhasly rukou cizího člověka.

Právě toho, kterého má za pár minut operovat…

Dostala příležitost vrátit úder!

Stačí malá, nepatrná chyba, našeptával jí neodbytný vnitřní hlas, zatímco si na vydezinfikované ruce natahovala rukavice a mířila do plně osvětleného sálu. Nikdo nic nepozná. Nikdo ti nebude nic vyčítat…

Je to přece vrah a připravil tě o rodinu!

Všechno je teď jenom na tobě. Dnes v noci můžeš pomstít ty, které jsi milovala…

Ještě chvíli tupě zírala před sebe, a pak se zhluboka nadechla. „Můžeme začít,“ pronesla a přistoupila k operačnímu stolu.

KAPITOLA 1.

„Promiň, vážně mě to mrzí,“ vzdychla Vanda s upřímnou kajícností. Ramenem si u ucha přidržela telefon a gestem obou rukou naznačila primáři, který špičkou nehtu významně klepal do sklíčka svých hodinek, že už běží. „Mám akutní případ a musím na sál.“

„Měla jsi mít volno,“ zabručela na druhém konci linky Vilma.

„Víš přece, jak to chodí,“ pokusila se své jednovaječné dvojče uchlácholit. „Právě teď nemám na vybranou.“ Bylo mrzuté, že se kvůli práci nezúčastní narozeninové oslavy Vilmina muže Dušana. Sestra ji plánovala dlouho a první čáru přes rozpočet jí už udělala máma, kterou skolily horečky a kašel.

Sama Vanda se těšila, že na pár dní vymění město za volnou přírodu. Chatu, kterou před třemi roky zdědili sestřin manžel s bratrem, si upřímně zamilovala. Stála na samotě v bezprostřední blízkosti hustého smíšeného lesa a bylo to místo, kde se dalo zapomenout na všechno, co člověka momentálně tížilo.

Stejně tak lákavá byla společnost jejích blízkých. S Vilmou odjakživa tvořily sehrané duo - matka jim žertem přezdívala ‚siamky‘. Dušan představoval dokonalý prototyp vstřícného, zábavného muže, kterého si musel oblíbit každý. Podobné nátury byl i švagrův bratr Radim a jeho veselá, i když poněkud ztřeštěná přítelkyně Dana. Každá společná akce slibovala kopu legrace a spolehlivé upuštění páry.

„Já bych protestovala, kdyby mi primář takhle prohazoval služby,“ nedala se Vilma.

„To by nemělo smysl. Víš přece, že řádí chřipková epidemie - chybí nám doktoři. Navíc jde o mou pacientku. Nikdo jiný, než já, teď operovat nemůže.“ To už Vanda pospíchala dlouhou chodbou.

„Ach jo… skoro se mi to chce celé zrušit a naplánovat na jindy,“ zafuněla sestra. „Kdybych už neměla připravené kilo tataráku a v autě naložené věci…“

„Ale prosím tě, kvůli mně nic neruš. Hezky to oslavte a já za vámi přijedu zítra. Uděláme si malé repete, co říkáš?“

„Dobře, beru tě za slovo.“ Do Vilmina hlasu konečně prosákl úsměv.

„Super. A v neděli vás zvu na kafe a něco sladkého. Teď už ale vážně musím končit. Pa, a všechny ode mě pozdravuj!“ houkla ještě do mluvítka, načež hovor spěšně típla. Husté obočí primáře Houdka se ve výhrůžné grimase téměř propojilo - čas tlačil, a tak bylo nanejvýš vhodné mobil odložit.

„Omlouvám se… Musela jsem na poslední chvíli zrušit rodinnou oslavu a neobešlo se to bez výčitek,“ pokrčila rameny.

„Chápu, ale už nás potřebuje pacientka,“ odvětil s vážnou tváří Houdek. Pak ale jeho obličej přece jenom zjemnilo pousmání. „Příbuzní někdy dokážou pěkně vydírat, co? Vynahradíte jim to příště. A teď už pojďte, ať můžete zase sklízet vavříny,“ pokynul rukou k převlékárně. Vanda se kolem něho protáhla, ale neodpustila si při tom teatrální zakoulení očima. Jeho poznámka ji však potěšila - lhala by, kdyby tvrdila opak.

Patřila v týmu neurochirurgů na klinice k těm nejlepším a byla na to právem hrdá. Ve svých sedmatřiceti už měla dostatek zkušeností a k tomu mladou pevnou ruku. Navíc pro tuhle přesnou, doslova delikátní práci dostala do vínku talent. Milovala své povolání – lékařkou se chtěla stát už od základní školy.

Její otec, kterého před čtyřmi roky skolil infarkt, byl vynikající ortoped, a máma zase zubařka. Nebylo tedy divu, když zvolila právě tuto profesní dráhu. Rovněž Vilma šla v rodičovských šlépějích: pouze s tím rozdílem, že léčila lidské duše. Stala se psycholožkou. Nakonec sice zběhla a kvůli vyššímu výdělku přijala místo personalistky v jedné mezinárodní společnosti, ale svých zkušeností mohla bohatě využít i tam.

„Vavříny neodmítnu, ale teď mě spíš zajímá to zapeklité aneurysma slečny Kynclové.“ Operace, která je čekala, měla být tak trochu ojedinělá. Už jenom tím, že pacientce bylo pouhých šestadvacet let, když utrpěla mozkové krvácení způsobené vrozenou slabostí cévních stěn. Po té příhodě se sice zotavila relativně rychle, brzy však přišly zdravotní komplikace v podobě opakovaných otoků mozku, které se lékařům bohužel nedařilo redukovat. Standardní léčbu kortikoidy snášela dívka velmi špatně a celá situace tak nakonec dospěla k operačnímu řešení. Zbytky mrtvé tkáně, které stály za jejími obtížemi, bylo nutné odstranit chirurgicky.

Operace byla sice v plánu až za čtrnáct dní, ale prudké zhoršení pacientčina stavu si vyžádalo urgentní zásah.

„Je to celkem raritní případ,“ přikývl primář. „Mám víc než třicet let praxe a podobné komplikace vidím poprvé. Ale poradíme si s tím.“

„To každopádně,“ pronesla a zamířila k umyvadlu. „Ta holka bude zase skákat jako laňka.“

„Takhle mluví správný doktor,“ zamrkal Houdek.

Zákrok trval několik hodin a byl velmi náročný, ale dopadl na jedničku s hvězdičkou. Tým lékařů sice sál opouštěl s únavou v očích, avšak za závojem vyčerpání svítily jiskřičky naděje. Pokud půjde všechno podle očekávání, vrátí se mladá žena za pár měsíců k téměř plnohodnotnému životu.

Právě takové momenty Vandu posilovaly a dodávaly jí energii. Chvíle, kdy cítila, že zvrátili osud a vyzráli nad hříčkami přírody, která si s lidskými schránkami občas dělá, co se jí zlíbí, byly přímo očistné.

Zvažovala, jestli má jet domů, ale představa vymrzlého auta a cesty přes celé město jenom proto, aby se vyspala ve vlastní posteli, ji odradila. Večer už pokročil a na nocování v lékařském pokoji byla zvyklá. A tak tam po krátké sprše rovnou zamířila.

Právě se chystala zhasnout, když se ozvalo tichounké zaťukání na dveře.

„Ano?“ zvedla se na lokti a stočila k nim pohled. Pootevřely se na špehýrku a do místnosti nakoukla špinavě blonďatá hlava.

„Doufal jsem, že zůstaneš přes noc,“ zamrkal na ni dvojznačně Ludvík. Tenhle mladý anesteziolog nastoupil do nemocnice před pěti měsíci a od samého začátku po Vandě pokukoval. Ani jí nebyl nepříjemný – sportovní typ s charismatickýma očima a klukovským úsměvem uměl zaujmout. Ludvíkův účes záměrně připomínal nedbalý rozcuch a odzbrojující pohled blankytných duhovek nemohl zanechat chladnou téměř žádnou ženu.

Vanda ovšem také rychle pochopila, že Ludvík není muž vhodný pro manželství ani trvalejší vztah. Evidentně ho lákalo dobrodružství a rád objevoval nepoznané. Dalo se očekávat, že s žádnou partnerkou dlouho nevydrží. Ona ale po zklamání z rozchodu o nic vážného nestála, a tak mu dala šanci. A nelitovala: jako milenec se ukázal nápaditý a náruživý.

Připouštěla, že řada lidí by její volnomyšlenkářský přístup odsoudila, ale nemá-li právě teď partnera, se kterým lze počítat do budoucna, nemusí si přece odepírat sex. Zvlášť, když jí ho o rok starší kolega tak ochotně nabízel.

Nyní jí samozřejmě došlo, proč Ludvík přišel. Smyslný záměr zřetelně vyzařoval z průzračně modrých očí.

„Nechtělo se mi škrábat okna na autě,“ pohodila rameny. „Tady se vyspím stejně dobře, jako doma.“

„Jenže doma nemáš mě,“ zavrněl a stylem pantera se začal přibližovat k pohovce. „A já bych ti moc rád trochu toho spánku ukradl… hm?“

Pocítila známý záchvěv vzrušení a břicho jí rozvibrovalo hejno splašených motýlů. Ospalost byla náhle tatam – vždyť osvěžení ve formě energického milování nemůže uškodit! Teď už ji snad nikdo k  případu volat nebude – má po službě, která byla i tak o dost prodloužená – a erotickým hrám tedy nestojí nic v cestě.

„No…“ protáhla naoko váhavě, „… jestli mi nabízíš lepší zábavu, než odpočinek v peřinách, klidně se okrást nechám.“

„V peřinách se dají dělat o moc zajímavější věci, než relaxovat. Hned ti to dokážu…“ Pomalu si rozepnul košili a přejel dlouhým, sugestivním pohledem Vandiny křivky. Skončil u krátce střižených kaštanových vlasů, a pak odhalil horní polovinu těla. Košile doplula k podlaze a Ludvík Vandě podal ruku. Přijala ji a nechala se zvednout do sedu. Deka jí sklouzla k pasu a odhalila olivovou pleť paží a ramen.

„Můžu?“ zeptal se a nadzvedl ukazovákem tenké ramínko bavlněného tílka, které měla na sobě. Její oči k němu vyslaly souhlas, a on víc nepotřeboval. Zanedlouho byli oba nazí.

Nevelký pokoj naplnily tiché vzdechy a slabé, roztoužené úpění. Jeho - hluboké a hrdelní - se mísilo s jejím, trhaným a mnohem jemnějším.

Přejížděl horkýma rukama po hladké pokožce, rozdával rozkoš a nechal Vandu, aby mu ji podobným způsobem oplácela. Pružná těla se propletla a tančila na zvlhlém prostěradle, sálajíc dychtivou potřebou dostat se k sobě blíž…

A ještě blíž.

Mumlal nesrozumitelná slůvka, zatímco bloudil ústy po obnažených darech ženskosti. Prohýbala se pod ním jako luk připravený vystřelit jasně zacílený šíp. Tiskla se k jeho pevným, štíhlým svalům, nořila prsty do medových kudrn a skoro ztrácela vědomí. Odplouvala do království fyzických slastí a její loďka nabírala každou vteřinou vyšší rychlost.

„Už…! Pojď…“ vymrštila nohy a přikovala k sobě Ludvíkovy slabiny. „Chci tě cítit v sobě…“ zalapala po dechu.

Ochotně jí vyhověl. Pohyboval se rytmicky, dravě, ale zároveň promyšleně. Kroužil pánví a narážel, hladil, vzrušoval. Netrvalo dlouho a podlehla. S táhlým stenem se vzepjala proti mužnému beranidlu, popadla Ludvíka za boky a vší silou je k sobě přitiskla. Sladké vlny se rozlévaly z jejího středu dál a dál, až ji pohltily jako písečná duna.

„Ano…“ splynulo z téměř nehybných rtů. „Ach… ano…“ šeptla ještě jednou těsně předtím, než se propadla do hloubky absolutní agónie.

***

Sobotu Vanda přivítala v příjemném rozpoložení. Vydařená operace, úžasný sex a pár hodin hlubokého spánku ji nabily elánem. Převlékla se, dala si voňavou koblihu a horké espresso v nemocničním bistru, a pak zamířila na své oddělení.

Dnes měla volno, ale zajímalo ji, jak se daří slečně Kynclové. Navštívila tedy pacientku na JIPce. Dívka spala, avšak její životní funkce fungovaly dobře a zdálo se, že optimismus z předchozího večera nebyl přehnaný. Potěšilo ji to.

Prohodila ještě pár slov s kolegy, omrkla rozpis služeb na příští týden, a konečně zašla pro kabát a kabelku.

Podle svého předpokladu musela seškrábat vrstvu ledu z čelního skla i okének, ale aspoň se při tom zahřála. Tedy s výjimkou prstů, které měla ve chvíli, kdy usedala za volant, zmrzlé až na kost. Závěr ledna přinesl skoro arktické dny a teploty i v odpoledních hodinách běžně padaly k minus deseti.

Cestou se rozhodla stavit v cukrárně. Slíbila přece Vilmě nedělní kávu s moučníkem, sama by se ale do pečení nepouštěla. Pokud šlo o kuchařskou zručnost, vyhnula se jí velikým obloukem. Na operačním sále byla za hvězdu, ale splácat dohromady mouku, máslo a vejce pro ni představovalo nepřekonatelný problém. Její kulinářské pokusy obvykle končily spálenou pohromou anebo těžko poživatelným, nevzhledným výtvorem, nad nímž by gurmán zaplakal.

Mnohem rozumnější bylo zaplatit za výrobky profesionálů. Sice si vyslechne vesměs dobromyslné poznámky na téma neumětelství, ale nehodlala riskovat zažívací potíže svých hostů ani vlastní nervy.

Doma zkontrolovala mobil, protože byla zvědavá na zprávy o včerejší - jistě bujaré - oslavě. Vilma určitě nezklame a něco jí pošle.

Jako by to přivolala: přesně ve chvíli, kdy aktivovala displej, pípla příchozí SMS. Klikla na ikonu s obálkou a začetla se.

„Ahoj, Van. Jsme totálně K.O. Pařili jsme do čtyř – tedy to je čas, který jsem naposledy viděla na hodinách, takže těžko říct, jestli jde o relevantní údaj. Dušan si v alkoholovém opojení málem uřízl prst, protože se okolo třetí ráno rozhodl porcovat pršut. Kdyby mu Danča nesebrala kudlu, mám doma bezprsťáka. Dneska už s námi nic nebude, vidím to na rychlou smrt a pád do postele. Nejpozději v osm všichni spíme jako mimina. Radši sem ani nejezdi, na repete tady nemá nikdo sílu. A navíc je ledovka, ještě by ses někde vybourala. Těšíme se na zítřejší kafčo. Bude domácí bábovka?“

Zasmála se rozjuchanému smajlíku, který následoval, a stiskla tlačítko pro odpověď.

„Tak se regenerujte, vy bando ožralků. Respektuju, že na mě nemáte náladu, ale budete si to muset vyžehlit. Bohudíky za Dančinu prozíravost – přišívání uříznutých prstů není moje hobby. Posílám všem pusu a zítra vás čekám. V. PS: Právě zadělávám těsto na větrníky.“

Než zprávu odeslala, přišlo jí několik momentek z uplynulého večera. Už u první se neubránila hlasitému smíchu: Dušan, svlečený do půl pasu, předváděl podivnou taneční figuru na bytelném dubovém stole. Další snímek zachycoval Radima s Danou – měli nasazené klaunské nosy a zjevně se předháněli, kdo předvede odpudivější škleb. Třetí fotka ukazovala Vilmu, jak do sebe obrací zbytek vína v záklonu, který by jí mohl závidět kdejaký notorik.

„Jak jinak,“ zvlnila rty. „My to prostě umíme rozjet.“

Uznala, že pokud jsou všichni zmožení po večírku, opravdu nemá význam na chatu jezdit. Navíc by si v tomhle ledovém počasí neužila ani vycházku po lese, nehledě na namrzlé silnice. Místo toho si udělá pohodlí doma – podívá se na nějaký film anebo v knihovničce najde dlouho nečtenou knížku.

Když už se nezúčastnila oslavy, nemusí přece roznášet aspiriny nebo přikládat obklady na bolavá čela – no ne? S úsměvem potřásla hlavou nad nedostatkem soucitu, který vyjádřila poslední myšlenkou.

Chtěla mobil odložit, ale v ten moment přístroj zablikal a rozezvonil se. Volala kamarádka Monika: odnepaměti odbarvená na nejsvětlejší odstín platinové, jaký vůbec existuje, a sršící energií i nezdolným optimismem. Monika se při každé příležitosti vysmívala několika nadbytečným kilogramům, které jí zůstaly po dvou porodech. Jejím mottem ale bylo úsloví: ‚Já si zvyknu i na šibenici‘, takže Vanda věděla, že příliš těžkou hlavu z toho nemá. Možná byla na ty faldíky i kapku hrdá, protože podtrhovaly její ženskost.

Bez meškání hovor přijala a pozdravila.

„Čágo!“ zahalekala kamarádka typicky živelným způsobem. „Jak se cítíš? Je ti na umření, anebo už jsi stačila vstát z mrtvých?“

Okamžitě pochopila – Monika logicky předpokládá, že odjela podle původního plánu slavit s ostatními. „Náhodou ani jedno. Jsem svěží jako rybička!“ pronesla hlasem, který její tvrzení podtrhl.

„Nekecej – bereš snad antibiotika a abstinuješ?“

„Nestraš mě s léky!“ Skoro se otřásla. „Nic takového,“ dodala a stručně vysvětlila, jak se věci mají.

„Fakt jsi doma?“ zaradovala se Monika. „Super! Vidím to na skvělou příležitost pro dvě opuštěné holky alias mě a tebe. Máma totiž na víkend unesla Víťu s Ančou a já mám volný večer! Přijeď, uděláme si malý mejdan!“ navrhla pohotově.

Vanda o tom uvažovala jenom chvilku. Proč vlastně ne? V uplynulých týdnech ji práce zaměstnávala natolik, že na přítelkyni neměla vůbec čas. Naposledy se sešly někdy okolo Tří králů, a teď byl konec ledna. „To je skvělý nápad!“

„Viď? Jiné můj mozek neprodukuje, jak jistě víš. Ale dík za uznání. V šest? Udělám lososové jednohubky. Bagetka, máslíčko… ať podpořím svoje špeky. Byla by škoda o ně přijít, když už si je takovou dobu hýčkám!“

„To by byla, a přímo věčná!“ souhlasila Vanda, kuckajíc smíchy.

„Ha ha ha,“ odvětila kamarádka podobně veselým tónem. „Á propos, tobě by taky neuškodila madla lásky.“

„Až budou, naučím se s nimi žít. Zatím to zvládám i bez nich.“

„Mě nenaštveš, kostlivče kostlivá. Tak v šest tady u mě. A nic nenos!“ rozloučila se Monika.

***

Dny se sice zvolna prodlužovaly, ale shrbenou postavu muže, který osaměle kráčel po zmrzlé zemi, už v pokročilém odpoledni halily hutné stíny. Tmavošedý kabát s kapucí staženou hluboko do obličeje i černé kalhoty ladily s nastupující tmou, a kroky nebyly na ztuhlém podloží téměř slyšitelné.

Jedinou známkou toho, že je pod krovem lesa chystajícího se k spánku osamělý člověk, byl syčivý zvuk jeho dechu. U úst se mu srážel obláček páry imitující cigaretový dým. Zima byla doslova ničivá, ale kráčející muž to patrně nevnímal a vytrvale se pohyboval vytýčeným směrem. Zjevně měl jediný cíl: dojít z bodu A do bodu B.

Kdyby ho někdo potkal – což však bylo prakticky vyloučeno - asi by nad ním potřásl hlavou. V tuto roční i denní dobu totiž procházka zalesněným, odlehlým kusem země postrádala logiku.

Poutník se nerozhlížel nalevo ani napravo a občas lehce zavrávoral – zdálo se však, že na vině není hrbolatý terén, jako spíš jeho narušená rovnováha.

A pak zůstal zničehonic stát. Jeho dech zrychlil a celé tělo se napjalo. Chvíli tiskl ruku k žaludku, načež zamířil k shluku holých mladých stromů. Opřel loket do hrubé kůry jednoho z kmínků a začal nasucho dávit. Sténavý zvuk se nesl nočním tichem a připomínal výkřiky neznámého zvířete.

Trvalo několik minut, než se temně oděný pocestný dal opět do pohybu. Vzdálil se od stromu a zastrčil ruce do kapes. Chladná dlaň v kožené rukavici při tom narazila do tvrdé oceli. Hlaveň pistole připomínala značkovací cejch, a on ji pevně obemkl prsty. Studený kov zapůsobil jako lék – předchozí nevolnost vmžiku pominula…

KAPITOLA 2.

V určený čas Vanda zazvonila u dveří Moničina tři plus jedna. Kamarádka byt získala po rozvodu a vděčila za to své bojovné povaze. Pikantní bylo, že původně patřil jejímu muži, a ten ho dokonce zdědil po své babičce. Ovšem jakmile Monika odhalila jeho nevěru, sbalila mu kufry a vyměnila zámek.

Manžel se ani nesnažil protestovat, když striktně požadovala, aby byt přepsal na ni. Argumentovala tím, že ona na rozpadu manželství vinu nenese, a musí dětem zajistit střechu nad hlavou. Bez rozpaků mu vmetla do tváře, že byla pouze jeho volba užívat si sexuálních radovánek v cizí posteli. A dodala, že se v tom případě má na jiné adrese přihlásit i k pobytu.

S dvanáctiletou Aničkou a o čtyři roky mladším Vítkem tvořili trojčlennou domácnost už třetí sezónu. Příležitostné známosti Monika neodmítala, ale žádného dalšího partnera si domů stěhovat nehodlala.

Zčásti tomu tak bylo proto, aby nemátla děti. Vanda věděla, že se kamarádce líbí i ženy - dokonce po rozvodu prožila pár bisexuálních románků. Stejně jako cokoli jiného ale Moniku obojetná orientace příliš netrápila. Pouze dbala na to, aby neměla negativní dopad na dceru se synem, a zachovávala maximální diskrétnost.

Nyní návštěvě otevřela oblečená do křiklavě červené haleny a pomerančových legín. „Není možné, dnes bez zpoždění!“ zazubila se.

Vandě to nedalo a hned okomentovala její divoký outfit. „Vypadáš v tom jako lampión!“

„Máš snad nějaký problém s lampióny?“ pronesla Monika s bohorovným klidem a odstoupila ode dveří. „Je to pohodlné a kromě tebe mě v tom nikdo neuvidí. Takže si ze mě přestaň utahovat, nebo tě něčím majznu. A radši pojď dál - ten losos totiž vypadá báječně.“

Na rozdíl od Vandy byla Monika obstojná kuchařka. Vařila hlavně kvůli dětem a nijak si u plotny nelibovala, ale nikdy nenapáchala zásadní škody. A dařilo se jí i dnes - studené občerstvení, které nachystala, lákalo nos i oko.

„To se vaši pěkně zřídili,“ smála se Monika, když jí Vanda později přečetla sestřinu zprávu a ukázala fotky. „Ale co, občas se musí udělat mozkový restart. S tím plně souhlasím.“ Natáhla se pro jednohubku a nacpala ji do úst, až se jí vzduly tváře.

„Teď toho stoprocentně litují, ale zítra jim bude zase hej.“ Vanda uchopila sklenku. „A co u tebe? Nějaké novinky? Jak bude vypadat pololetní vysvědčení?“

Monika zakoulela očima, spolkla to, co měla v puse, a pak pohodila rameny. „Žádnou slávu nečekám. Však víš, že jsou po mně oba blbí na matiku a všechny logické předměty. Pavel jim zas dal do vínku antitalent na jazyky. Příšerná kombinace, ale čtverky snad nebudou,“ popadla další kolečko obložené bagety. Ovšem dřív, než se do něj zakousla, nasadila tajnosnubný výraz, který ve Vandě vyvolal zvědavost.

„Copak?“ povytáhla obočí. „Je snad něco, o čem nevím, a přitom bych měla?“

„Mám nového chlapa.“

„Zase?!“ vyjekla. Toho posledního Monika opustila před Vánoci. Byli spolu tři měsíce a ona měla pocit, že si s ním nemá co říct. Zkrátka ona o koze, on o voze. Svůj rozchod okomentovala lakonicky: protivy se sice přitahují, ale všeho s mírou.

„No a co?“ odhodila s plnou pusou světlou kadeř, která jí sklouzla do obličeje. „Zkouším to, kdykoli mám příležitost. Ta se nesmí nechat proklouznout mezi prsty.“

„A co je ten tvůj objev zač? Zas některý z tvých pacientů?“ Monika dříve pracovala jako rehabilitační sestra, dnes už ale vlastnila svůj masážní salón. Napravovala záda workoholikům a úředníkům, kteří se dennodenně hrbili nad klávesnicí, anebo sportovcům, co to naopak přeháněli s tréninkem. Její služby se už za sedm let, po které je provozovala, staly vyhlášenými, a pestrá klientela představovala plodné podhoubí k seznamování.

„Jo. Jmenuje se Jáchym a je podnikatel a vášnivý lyžař,“ zamrkala blondýna. „S důrazem na to přídavné jméno, což usuzuju z našeho prvního sexu. Stál za to!“

„Podrobností mě prosím ušetři!“ Vanda pozvedla rozevřenou dlaň a s hraným zděšením v očích usrkla doušek vína. „Každopádně gratuluju k úlovku.“

„Jo, je to kus chlapa. Figura jako Šebrle.“

„Nepřeháněj.“

„Ani náhodou! Koukni,“ Monika se natáhla pro smartphone, chvíli v něm listovala, a pak rozklikla jednu z fotografií. „A nezbledni závistí,“ dodala, když k Vandě natočila displej, na kterém pózoval opálený svalovec v červených boxerkách.

Se zájmem si ho prohlédla. „Tak s takovým tělem se dá předpokládat, že bude postelový tělocvik zvládat dobře. Musí mít natrénováno.“

„Kušuj,“ ohnala se kamarádka mobilem, ale z obličeje jí nesklouzl úsměv. „A co ten tvůj doktůrek, hm? Ještě to funguje?“

„Nestěžuju si,“ přikývla. „Oba víme, o co nám jde, a že si za pár týdnů nebo měsíců řekneme: ‚Pa, bylo to fajn, ale stačilo‘. A ani jeden z nás nebude vyvádět.“

„Aby ses v případě, že to ‚pa‘ vyslovíš jako první, nedivila. Někteří chlapi jsou všichni stejně ješitní.“

Musela se té replice zasmát. „To sice ano, ale tenhle rozchod, až na něj dojde, určitě nebude moc emotivní. Některé věci jsou zkrátka dané.“

„Uvidíš,“ zamudrovala Monika a dolila oběma víno. „Možná bys ale měla pouvažovat o někom stálém – tedy pokud chceš založit rodinu.“

„Zatím nikdo takový, se kterým bych si to uměla představit, není po ruce.“

„Žiješ sama – když nepočítám toho Ludvíka – už dva roky. Co se týká plození dětí, je to promarněný čas. Jsi doktorka, takže víš, o čem mluvím.“

„To jo. Ale ber to i z druhé strany: předtím jsem strávila sedm let s Martinem, a co? Vypadalo to nadějně, ale jenom do vánočního večírku, při kterém si to na záchodě rozdal s kolegyní… A pak pocítil urputnou potřebu ulevit vlastnímu svědomí tím, že mi to vyžvaní. Tyhle roky jsou přece taky v háji.“

„To je pravda, uznávám. Ale třeba už nazrála doba začít znovu. Jinak a líp. S chlapem, na kterého je spoleh.“

„A že jich po světě běhá, viď?“ pozvedla Vanda v ironické parodii na přípitek sklenku.

„Ale no tak, nebuď negativní,“ pokárala ji světlovláska. „Kdo hledá, ten najde. Podívej se na mě, jak usilovně nořím vidle do kupy sena!“

„Jenže ty jsi přírodní úkaz, a navíc o trvalý vztah nestojíš.“ Vanda zakroutila hlavou. „Stejně nechápu, kde bereš čas na práci, děti a ještě k tomu milence. A hlavně energii.“

„Té mám už třicet devět let víc než dost. A navíc si umím skvěle zorganizovat čas, takže zvládnu všechno. Pamatuj, že povinnosti se musí vyvažovat povyražením!“ Monika se zářivě usmála, přičemž se veselí odrazilo i ve velkých očích s hustými brvami.

„Moudrá slova!“ odvětila, a také zvlnila rty.

V podobném duchu klábosily skoro do jedenácti. Pak si Vanda zavolala taxi, ve kterém začala brzy klimbat. Jakmile však vystoupila, probral ji mrazivý noční vzduch. Vystoupala po několika schodech a odemkla dveře svého tři plus kuchyň ve zvýšeném přízemí.

V bytě ji do ušních bubínků udeřilo absolutní ticho a na Vandu náhle padl smutek. Téma tikajících biologických hodin se jí vetřelo pod kůži, jakkoli si to odmítala připouštět.

Samozřejmě – má úžasnou rodinu. Mámu a sestru, s nimiž se hluboce milují a i v dospělosti je k sobě poutá pevná pupeční šňůra. Švagra, který je po ruce, kdykoli potřebuje mužskou výpomoc a bez řečí se postará o to, co nesvede sama. Sedmiletý Samuel byl její zlatíčko – Vilmina syna považovala skoro za svého. A rozhodně to nebylo tím, jak moc se jí podobal.

Jenže musela připustit, že je i přesto tak trochu osamělá. Vilmina rodina tvořila semknutý celek, do kterého ona nemohla nikdy úplně zapadnout. A máma si zhruba před rokem našla přítele, s nímž jí to skvěle klapalo. Jaroslav jí pomohl pozapomenout na bolest po ztrátě manžela a vrátil jiskru jejím očím.

To jen Vanda poté, co zkrachoval její vztah s Martinem, zůstávala sama.

Ludvík nebyl tím, koho by si uměla představit po svém boku - ani náhodou. V posteli měl jen malou konkurenci, ale jako životní partner? Kdepak! Leda by byla masochistka, což se o ní vskutku říct nedalo.

Monika má pravdu. Žije prací a volný čas věnuje neperspektivnímu milenci, přičemž jí utíkají roky. A ona přece chce mít vlastní dítě! Prvorodičkou se sice může stát i pár let po čtyřicítce, ale bez záruky…

Zvlášť, když se na obzoru stále neobjevuje ten pravý! Prostě muž s velkým M, který by si jí vážil, byl věrný, spolehlivý a milující. Takovému ráda odevzdá svou lásku i budoucnost. Jenže… to by zkrátka musel někde v jejím okolí existovat.

Vzdychla a vydala se do koupelny. Teď o půlnoci už s tím stejně nic neudělá a jediné, co si podobnými úvahami může přivodit, je bolest hlavy.

Takže dost – na řadě je sprcha a postel.

***

Protože po lenošivé sobotě pociťovala drobné výčitky, strávila Vanda část dopoledne v posilovně. Mohla si zacvičit doma, jenže k tomu jí scházela vůle. Přesun do fitka, kde ji navíc motivovala energická hudba a ostatní návštěvníci, byl sázkou na jistotu.

Dala si do těla, prohodila pár vět s několika známými a s mnohem lehčí myslí, než večer před usnutím odjela zpátky domů. Počítala s tím, že její hosté dorazí až odpoledne – určitě se prospí, dají si oběd v oblíbené hospůdce, a teprve potom zamíří do města. Měla ještě dost času, a tak si udělala těstovinový salát a po jídle trochu uklidila. Nebyla bůhvíjakou hospodyňkou, ale byt udržovala v čistotě – snad zvyk z nemocnice.

Nakonec přistoupila k programu, který měla v plánu včera a zasunula do DVD disk s klasickou komedií. Musela přitom zahnat dotěrnou myšlenku, že chce nějak zaměstnat hlavu, aby se do ní znovu nezakously ostré zoubky včerejší skepse.

Film skončil a ona mrkla na mobil. Bylo už po třetí, takže čekala, že návštěva přijede co nevidět. Nepřišla jí však žádná SMS, že je rodina na cestě, což bylo neobvyklé. Snad i proto po další půlhodině trochu zneklidněla a rozhodla se sestře zavolat. Nemohli mít cestou nehodu? Podle zpráv pokrývá většinu vedlejších silnic ledovka …

Vytočila Vilmino číslo a čekala. Pravidelné pípání oznamovacího tónu se protahovalo, až nakonec promluvil unylý hlas operátora, který ji vyzval, ať zanechá vzkaz.

Zafuněla a vyhledala v adresáři kontakt na Dušana, protože neměla zájem komunikovat s hlasovou schránkou. Bohužel se opakoval stejný scénář. Skousla si spodní ret. Kde se toulají a proč neberou telefony? přemítala. Nakonec dospěla k rozhodnutí, že napíše esemesku. Ztracené hovory švagr i sestra určitě objeví, ale není od věci požádat je o zprávu, z jakého důvodu se takhle zdrželi. Napadlo ji projít ještě sociální sítě, ale od nikoho z rodiny nový příspěvek nenašla.

V pět už začala propadat lehké panice. Tohle přece není normální! hudrovala polohlasem, a ob dvě minuty kontrolovala mlčící smartphone. Opětovně telefonovala na všechna čísla, která měla k dispozici – použila i Samuelovo – ale bez úspěchu.

Že by zapomněli? Ale to přece nevysvětluje, proč nejsou na příjmu!

V náhlém popudu otevřela internetové stránky monitorující dopravní situaci a havárky. S napětím pročítala bohatý seznam a ulevilo se jí, když v oblasti, která ji zajímala, na nic zásadního nenarazila.

Ale pokud nedošlo ke zdržení na silnici, kde kruci všichni vězí?! Mámě volat nechtěla, protože bylo téměř stoprocentní, že leží v posteli a nic neví. Zkrátka to musí zvládnout sama.

Zkusila ještě jednou sestřin mobil, ale hovor padl rovnou do schránky. Svaly okolo srdce jí zauzlovala zlá předtucha. Snažila se ji silou vůle odsunout, ale šlo to špatně. Ne, dál už čekat nebude! Spěšně na sebe hodila bundu, strhla z háčku svazek klíčů a seběhla ze schodů. Zatímco se u auta oháněla škrabkou, spílala mrazivému počasí – každá uplynulá minuta totiž posilovala její vnitřní úzkost.

Nakonec přece jen vyjela. Ulice byly relativně prázdné, takže u přízemního domku sestřiny rodiny přibrzdila za necelých patnáct minut.

Vandino srdce pokleslo ještě dřív, než vystoupila. Dušanova toyota před domem neparkovala a všechna okna byla černá stejně jako obloha. Přesto se rozběhla ke vchodu a stiskla zvonek. Žádná odezva nepřišla, a tak použila svůj klíč. Přesně podle očekávání však uvnitř nebylo ani živáčka.

Takže domů se nevrátili…

Tlak na Vandině duši zesílil – tajně doufala, že jde o nedorozumění nebo obyčejné opomenutí, tohle však zavánělo průšvihem. Teď už tedy nezbývalo, než vyrazit na chalupu. Ačkoli si nedělala přehnané naděje, naposledy důkladně prohlédla telefon, jestli nějakou zprávu nebo volání nepřehlédla. Nebylo tomu tak.

S povzdechem za sebou zamkla, vrátila se k autu a o minutu později už závodnickým stylem vyrazila od krajnice.

V napjatém očekávání, že mobil konečně zazvoní, nezapínala ani rádio. Přístroj však zůstával tichý, což Vandin neklid jen přiživilo.

Že zprávy o zledovatělých vozovkách nelhaly, otestovala ve chvíli, kdy sjela z hlavní komunikace na úzkou vedlejší cestu. Doufala, že se vozem dostane co nejdál - nerada by šla několik kilometrů pěšky.

Kola nebezpečně podkluzovala a auto se šinulo rychlostí asi deset kilometrů za hodinu, ale nemělo smysl riskovat, že skončí v příkopu. Pak reflektory konečně ozářily první vysoké jehličnany. Teď už to měla do cíle jen něco přes čtyři sta metrů. Chvíli o tom přemýšlela, ale pak se rozhodla, že lepší bude zaparkovat tady a zbytek dojít po svých.

Vystoupila a vydala se známou pěšinou podél štíhlých kmenů. V orientaci jí pomáhal sporý svit několika hvězd, které občas vykoukly zpod roztrhaných mračen. Za okamžik už spatřila světlejší obrys štítu a pak i bílou střechu Dušanova auta. Stálo na plácku před chalupou, která se zdála zcela opuštěná. Uvnitř byla tma a okna pokrytá jinovatkou odrážela večerní nebe, což na Vandu zapůsobilo jaksi zlověstně.

„Co má tohle všechno znamenat?“ zamumlala s nakrčeným čelem. Uzel na žaludku o poznání ztěžkl a ona při tom namáhavě polkla. Možná měla zavolat Monice anebo Jaroslavovi – třeba by ji jeden z nich doprovodil… Potmě a na samotě se začala cítit velmi zranitelná. Neměla však na vybranou.

Nahmatala v kapse klíče a vystoupala po třech schodech ke dveřím. Teď už nemohla uhnout. S bušícím srdcem zkusila ledovou kliku. Panty hlasitě zavrzaly – švagr už pár měsíců sliboval, že je promaže, ale pokaždé na to zapomněl. Zamčeno nebylo, a tak rovnou vešla do předsíně.

„Haló? Vilmo? Dušane! Jste tu?“ zavolala.

Odpovědí bylo hutné, skoro hrobové ticho. Nasála studený vzduch se zvláštně kovovým podtónem a udělala dva nejisté kroky k místnosti, která sloužila prakticky ke všemu s výjimkou spaní. Dubové dveře byly pootevřené a za nimi opět číhala černota.

Vanda sebrala odvahu a strčila do nich rukou. Několik vteřin civěla bez hnutí před sebe, a až potom sáhla do míst, kde tušila vypínač. Stiskla ho.

Nejdříve ze všeho ji oslepil jas žárovky. Několikrát zamrkala, a pak pozornýma očima přejela celý prostor. Děsivá scéna vyvolala okolo Vandina srdce bolest, jako by utržila ránu pěstí. Zavrávorala a udělala úkrok zpět, načež její paže vylétly vzhůru a zakryly ústa.

Ježíši!

Tohle… to přece není pravda!

Nemůže…

Jenže byla.

***

Na dřevěné podlaze leželo v různých pozicích pět mrtvých těl. Vilma, Dušan, Samuel, Radim a Dana. Každý z nich měl na čele černou díru po kulce – s výjimkou Radima. Tomu na košili zaschla krvavá krusta.

Pokojem vzlínal pach krve – to proto cítila železo. Zlověstné cákance zůstaly na zdech, nábytku i šatech jejích blízkých…

Nedokázala od té hrůzy odtrhnout pohled a zprvu se ani pohnout: prkna zapůsobila na její podrážky jako silný magnet. Teprve po necelé půlminutě se Vanda vrhla ke svému dvojčeti. Přišlo jí doslova přízračné hledět do sinalého obličeje, který byl téměř přesnou kopií toho jejího.

„Ne… tohle ne!“ zasípala vyprahle. Předem věděla, že je to marná snaha, ale i tak se pokusila na sestřině krku nahmatat tep. Naprosto zbytečně. A navlas stejně pochodila u všech ostatních. Pokročilá ztuhlost svalů a chlad pokožky Vandě napověděly, že jsou mrtví víc než čtyřiadvacet hodin. Tento stav sice mohla ovlivnit i nízká teplota vzduchu, ale příliš se ve svém odhadu mýlit nemohla.

Vrah, který má tohle všechno na svědomí, je určitě dávno pryč. Zůstaly tu jenom jeho navždy oněmělé oběti...

Vstala ze země a s tváří staženou šokem i bolestí odcouvala k oknu. Rozrazila ho, nahnula se přes parapet a začala zvracet. Trvalo několik minut, než se rozhoupané vnitřnosti uklidnily. Třásla se slabostí a ze všeho nejméně si přála znovu pohlédnout na strnule ležící postavy, ale neměla na vybranou.

Teprve ve chvíli, kdy opakovaně přejížděla pohledem z jednoho na druhého, jí došlo, že s rodinou byl i Samův roční bišonek Brok.

„Broku…“ šeptla skuhravým hlasem. Chundelaté tělíčko nikde neviděla, nemohla ale předpokládat, že zvíře řádění cizí bestie přežilo.

Přiměla se k pohybu a vyklopýtala na prosklenou verandu. Opřela se zády do dřevem obložené zdi a ztuhlýma rukama vylovila z kapsy mobil.

Navzdory šoku dokázala v následujících minutách jednat racionálně. Děkovat za to mohla hlavně své profesi – vytrénovala ji k zachování logického, chladného rozumu i ve vypjatých situacích. Zavolala na tísňovou linku a stručně popsala, co můžou záchranáři a policie očekávat. Pak se s telefonem v ruce vypotácela na mrazivý vzduch, který ji štípal v plicích i nose.

Drtila v prstech smartphone a mozkem jí zákeřně bleskla připomínka Vilminy včerejší SMS. Sevřený žaludek se pootočil kolem své osy. Vidím to náhlou smrt… psala sestra. Kdyby jen věděla, jak blízko je pravdě!

Vandě po zádech přejely ledové jehličky.

Co se tady proboha včera stalo? Kdo má její rodinu na svědomí? Jaká zrůda je schopná zastřelit pět nevinných lidí? Přičemž jednomu z nich bylo pouhých sedm let?!

„Tohle není spravedlivé!“ zavyla a jako podťatá padla na kolena. Bez ohledu na promrzlou hlínu položila lokty na zem a přitiskla k ní čelo. Vtom zaslechla tiché zakňučení. Trhla po zvuku hlavou, div si nevyhodila krční páteř.

„Broku? Broku!“ křikla zkusmo, zapátrala očima ve tmě a sedla si na paty. Zpod toyoty se vyloupl světlý stín – jakmile psík zaslechl známý hlas, opustil úkryt a rozběhl se k ní. Drcl Vandu hlavou do boku a zvedl k ní oči.

Objala ho tak pevně, až na protest štěkl, ale neřešila to. Cítit teplo živoucího těla pro ni teď představovalo nejlepší možnost, jak udržet emoční rovnováhu na přijatelné úrovni. A teprve nyní, vkleče a se psem v náručí, zvlhly její dosud suché oči slzami.

KAPITOLA 3.

Obvykle zapadlý kout připomínal scénu z akčního filmu. Chalupu i okolí ozařovaly halogenové reflektory a podél lesa parkovala celá řada automobilů – většina z nich s blikajícími majáky. Prostranství před stavbou - stejně jako její útroby - zaplnili lidé. Houf vyšetřovatelů a techniků se mísil s pracovníky pohřební služby: tu policie přivolala poté, co soudní lékař ohledal těla.

Sanitka, která se tu objevila navzdory Vandinu hlášení, jaká je situace, dávno odjela. Byla zbytečná – obětem posádka pomoct nemohla a doktoři neuspěli ani s nabídkou uklidňujícího léku, který chtěli píchnout Vandě. Potřebovala čistou hlavu.

Stála trochu stranou a pozorovala to všeobecné hemžení. Přes ramena měla přehozenou kostkovanou deku – vůbec netušila, jak k ní přišla. Brok se od ní nechtěl hnout a seděl u jejích kotníků jako věrná stráž.

Zdálo se jí, že uplynula neskutečně dlouhá doba, než k ní konečně přistoupili dva kriminalisté v civilu. První z nich se představil jako poručík Ladislav Lonský – byl to přibližně čtyřicetiletý, pevně stavěný muž se světle hnědými vlasy a zkoumavým pohledem. Jeho kolega kapitán Michal Kraus byl o něco starší, vyšší a štíhlejší, a jeho šedé oči zrcadlily empatii. Krausův účes připomínal Ludvíkův: s tím rozdílem, že evidentně nešlo o záměr.

„Paní nebo slečno Ziliová,“ oslovil ji Kraus pietně podbarveným tónem. „Je nám samozřejmě jasné, že prožíváte hrozné chvíle, ale přesto se vás teď potřebujeme zeptat na pár věcí.“

„Prosím,“ vypravila ze sebe ochraptěle.

„Máte tušení, co se tady mohlo stát?“ navázal Lonský, přičemž zavěsil palce za poutka na opasek.

„Není to dost jasné?“ pronesla s hořkostí, která se promítla i do jejího pohledu.

„Kolega spíš myslel, jestli vás nenapadá nějaký důvod, proč byli vaši příbuzní takovým způsobem zabiti. Neměl někdo z nich nějaký problém? Spory? Nepřátele?“

Přejela dlaněmi přes obličej bledý a studený tak, že se příliš nelišil od tváří, které ponuře odění zřízenci právě zahalili do pytlů z černého igelitu.

„To ne…“ zakroutila hlavou. Měla pocit, že se jí mozek vykouřil ušima – najednou nebyla schopná rozumné úvahy. „Určitě neměli… nepřátele.“ Zvedla ke Krausovi zrudlé oči. „Nerozumím tomu, ale musel to udělat nějaký blázen. Recidivista, co utekl z vězení… nebo snad ozbrojený zloděj, který si myslel, že je v chatě něco cenného, a pak zpanikařil. Jinak to být nemůže!“

„Nelze dělat předčasné závěry a všechno se musí důkladně prověřit, ale bohužel to zatím vypadá spíš na chladnokrevnou likvidaci,“ pronesl poručík věcně.

Vandě při těch slovech podklesla kolena – podobnou možnost si odmítala připustit. Byla tak nesmyslná! Jaký mohl mít kdo důvod, aby vyvraždil její rodinu?!

V nitru lebky jí začala bušit kladívka s ostrými špičkami – jasný následek prožitého stresu. Mimoděk přitiskla prsty ke spánkům, kde tušila epicentrum přicházející migrény. Před očima se jí udělala mlha.

„Je vám dobře?“ zaslechla Krausův hlas. Zněl tak, jako by mluvil za zdí.

„Ne…“ podařilo se jí vyslovit dvě vteřiny předtím, než její tělo zvadlo.

Probrala se za necelou minutu, dezorientovaná a otupělá, jako by ji někdo uprostřed noci nešetrně probudil z nejhlubšího spánku. Hluk a mihotavé světlo ji však velmi rychle vrátily do reality, stejně jako starostlivý pohled kapitána Krause. Skutečnost udeřila do jejího srdce silou beranidla.

Ne… Ne! zasténala v duchu a ani si neuvědomila, že žalostný zvuk splynul i z jejích rtů. Na tváři ucítila Brokův teplý jazyk.

„Paní Ziliová, zavoláme vám doktora, ano?“

Zavrtěla hlavou. „Nic mi není,“ vypravila ze sebe ztuha. „Jenom chvilková slabost, za chvíli to přejde. Jsem taky doktorka…“

„Ach tak… No, v tom případě víte lépe než já, jestli potřebujete pomoc, nebo ne,“ povzdech kapitán. „Nebudu na vás naléhat. Bude ale vhodné, když vás odvezeme domů. Zajdeme za vámi zítra, až se trochu vzpamatujete.“

S Krausovou pomocí se zvedla do sedu. Její žaludek při tom pohybu zaprotestoval, a tak schovala obličej mezi kolena a zhluboka dýchala, dokud nevolnost nepřešla. Pak znovu vzhlédla ke kriminalistům.

„Asi máte pravdu. Ráno mi bude líp.“ Fyzicky, dodala pro sebe. A kdo ví, jestli…

„Fajn. Láďo, skoč prosím tě pro vodu. Je na zadní sedačce,“ obrátil se Kraus na poručíka. Ten neochotně přikývl a zmizel. Vanda mezitím mobilizovala zbytky sil, aby byla schopná vstát. A až tehdy si uvědomila, že je tady vozem.

„No jo… jenže já tu mám auto,“ hlesla.

„Dejte mi klíčky,“ napřáhl policista pohotově ruku. „Řeknu některému z chlapů, aby vám ho dovezl. V tomhle stavu řídit nemůžete.“

Pouze přikývla: měl samozřejmě pravdu. Pohroužila se do vlastních myšlenek, a teprve po chvilce jí došlo, že Krausova dlaň je stále nastavená. Malátně sáhla do kapsy a vytáhla klíč. „Díky,“ dodala, když ho převzal.

„Tak, tady je to pití.“ Lonský se vrátil s půllitrovým balením minerálky. Odšrouboval uzávěr a podal láhev Vandě. „Nate, to vám udělá dobře.“

A zatímco se snažila vpravit do hrdla aspoň pár doušků tekutiny, kriminalisté se domlouvali, co dál.

„Já paní Ziliovou odvezu a ty to tady dokonči,“ říkal právě Kraus.

„Od kdy vydáváš rozkazy?“ ohradil se jeho kolega.

Kapitána tím z míry nevyvedl. „Nekecej a poslouchej služebně staršího. A pak paní Ziliové hodíš domů auto. Tady jsou klíče.“

Ozvalo se kovové cinknutí. „No tak jo, co mi zbývá,“ smířil se se svou úlohou Lonský. „Čau a odpočiň si. Já za tebe zatím dotáhnu práci,“ neodpustil si malé rýpnutí. Kapitán ho přešel bez poznámky.

„Na shledanou,“ kývl poručík na Vandu a udělal čelem vzad dřív, než mu stačila pozdrav oplatit.

Za několik minut už s Brokem v klíně seděla vedle Krause a tupě zírala před sebe. Během chvilky za sebou nechali nasvícenou scenérii okolo chaty, za což byla upřímně vděčná. Přála si být od toho hrůzného nálezu co nejdál. A věděla, že místo, které dřív milovala, bude od nynějška nenávidět. Nebylo to spravedlivé, ale nemohla si pomoct.

„Postará se o vás doma někdo? Manžel, přítel?“

„Nejsem vdaná,“ odtušila bezvýrazně. „Žiju sama.“

„Aha. A nechcete někomu zavolat?“

Potlačila hořký úsměšek – polovina těch, kterým by v tíživé situaci volala, byla teď po smrti. Jenže Kraus si podobnou reakci nezasloužil. „Ani ne,“ odvětila neutrálně.

„Asi by vám pomohlo něco na uklidnění.“

„Asi,“ pronesla hluchým tónem, kterým konverzaci uzavřela. Kapitánovi patrně došlo, že na řeči nemá náladu, a po zbytek cesty moudře mlčel. Ocenila to.

Vůz zastavil jen kousek od vchodu do domu a Vanda automaticky sáhla po klice. „Děkuju,“ zamumlala.

„Za málo. Vezměte si tohle,“ podal jí vizitku. „Pro všechny případy.“

Beze slov převzala navštívenku a zastrčila ji do náprsní kapsy.

„A zítra dopoledne se u vás s kolegou ukážeme. Potřebujeme se zorientovat v rodinných vztazích a najít motiv. Máte ještě nějaké příbuzné?“

„Matku.“

„Chcete, abychom ji s tou událostí seznámili raději my?“

„Já… nevím. Nevím teď vůbec nic. Může to počkat do zítřka?“

„Samozřejmě. Je to na vašem rozhodnutí.“

„Dobře. Tak tedy… zítra.“

Vanda na Krause pohlédla – vlastně poprvé od chvíle, co nasedla do vozu. Jeho oči s ní soucítily a choval se tak, že mu nemohla nic vytknout. Jenže ona teď toužila po jediném: zavřít se doma, stranou od cizích lidí. Ačkoli se jí snažili pomoct, ona svůj žal musí zpracovat sama. Později možná zavolá Monice, ale teď potřebuje soukromí.

Slzy, které ji tak silně tlačí pod víčky, uvidí jenom Brok…

Překotně vystoupila a s roztřeseným: „dobrou noc,“ vyrazila ke vstupním dveřím. Neušlo jí, že policejní vůz zůstal stát na místě i ve chvíli, kdy za ní zapadly.

***

Rozpálená těla jiskřila kapkami vlažné vody, stékajícími po nahé kůži. Milenci se k sobě vinuli jako popínavé rostliny, slíbávali vlhkost z horké pleti a otáčeli se pod sprchou kolem své osy.

Monika si tenhle večer hodlala užít naplno. Děti u mámy zůstaly i tuto noc – do školy to od ní měly stejně daleko jako z domu. Jáchym měl taky čas, takže se příležitost na žhavé rande přímo nabízela.

Přijala pozvání na večeři a pak i do Jáchymova elegantního bytu. Obojím chtěl zřejmě prezentovat, že je při penězích. Tyhle věci ale Moniku nikdy příliš nezajímaly. Zlatokopka nebyla, třebaže by jí někdo mohl vmést do tváře, jakým způsobem připravila exmanžela o byt. Ona to ale neudělala kvůli sobě a svědomí měla čisté.

Ani teď ji neohromila luxusní a jistě drahá sprcha imitující tropický déšť. Kdepak! Bylo v ní příjemně, ale smyslné doteky mužských rukou ocenila víc. Stejně jako milencovo perfektně stavěné tělo. Ačkoli si utahovala ze svých faldíků, v žádném případě se při sexu neostýchala. Kdyby s ní tenhle svalovec nechtěl být, čas by neztrácel. Každému se líbí něco jiného, a on zkrátka potřebuje holku krev a mlíko.

„Jseš pěkně vášnivá,“ zamručel do zvlhlých vlasů, a pak za ně zatahal. Zamžikala, protože to zabolelo, ale nijak zvlášť se tím nezabývala – vášeň strhávala její pozornost jiným směrem. „Tak se mi to líbí… Odvážný holky, co do toho jdou po hlavě… A nestyděj se,“ pokračoval mezitím Jáchym.

„Tak studu se u mě fakt bát nemusíš,“ broukla a kousla ho do ramene – zlehka, laškovně, ale důrazně.

„Kočka s pořádnými drápky…“ zasmál se a přirazil Moniku zády ke kachličkám. Začal ji líbat: tvrdě a s jasnou dominancí. Volnou rukou polaskal zaoblené boky, obkroužil pupík a nakonec jeho prsty zajely mezi stehna. Nečekal na výzvu a rovnou je zanořil do vlhkého lůna.

Zaúpěla do horkých úst a věrna jeho příkladu sevřela v pěsti hnědé kučery. Souhlasně zavrčel a zakroužil pánví přitisknutou k Moničinu břichu – měkká pleť těsně lnula k syrové tvrdosti.

Měl snad největší úd, jaký kdy viděla, a dokázal s ním dělat divy. Celou její bytostí zavibrovala touha pocítit ho v sobě. Jáchym byl o osm let mladší a měl skvělou výdrž. A to Monika vítala.

Noci probdělé za účelem erotických výbuchů jí odjakživa svědčily a ona věřila, že to tak zůstane ještě dlouho. Vlastně se jí zdálo, že si dnes milování užívá mnohem víc, než před lety.

A bylo lhostejné, jestli na prostěradla padla v objetí muže, či ženy. Lesbičky či bisexuálky dokázaly být hodně vynalézavé, o tom už ledacos věděla…

„Chceš to tvrdě, zlato?“ zavibroval u jejího ucha zhrublý hlas.

„Hmmm… proč ne…?“

„Skvělá holka… Nejlepší,“ zašeptal chraptivě.

„Vím,“ vydechla, a v příští vteřině se napjala jako struna - to jeho prsty rozehrály svádivý rituál v jejích útrobách. Útočily na nepatrné místečko skryté očím, přesto tak vnímavé vůči dotekům. Během minuty se zmítala vrcholnou rozkoší: rovným dílem zpocená jako splavená vodou. Vykřičela ke stropu veškerou slast, kterou prociťovala. Dala si na čas a vychutnala každičký okamžik, než nakonec ochabla v pevně vysoustružených pažích.

Tak nádherné uvolnění!

Je snad něco víc, než tělesná láska, když chce člověk naplno vnímat vlastní bytí? Věřila, že nikoli. Ona sama se při každém vrcholu cítila tak skvěle, jako by přecházela do jiné dimenze. Prosté, přesto však dokonalé.

„Neříkej mi, že máš dost?“ stiskl měkce zakulacená ňadra.

„Blázníš…?“ potřásla hlavou. „Jednou mi to nikdy nestačí.“

„Ty divoško! Nymfomanko….“ Do tváře Jáchymovi neviděla, v jeho hlase však zaznívaly spokojenost s očekáváním. „Co kdybychom si dali sklenku, aby se nám pořádně rozproudila krev a pokračovali v ložnici? Hm?“

„Nemám pocit, že potřebuješ ještě víc rozpálit,“ utrousila, což ho rozesmálo. „A já už vůbec ne,“ dodala. „Ale skleničku neodmítnu.“

„Tak pojď,“ popadl ji za ruku a málem vyvlekl ze zapařené koupelny. Následovala ho poněkud klopotně, ale se smíchem. Jeho mladistvé nadšení, bouřlivá vášeň a sexuální um byly svůdné. Fascinující.

Byla by hloupá, kdyby cokoli z toho odmítala. Včetně dvanáctileté whisky, kterou nalil do tlustostěnných sklenic. Neředil ji – další důkaz toho, že Jáchym užívá života naplno a polovičatost ho nebaví.

Možná byl bonviván, pravděpodobně i proutník… A docela určitě využíval svých fyzických předností, pokud šlo o ženy. Ke ctnostem měly tyhle vlastnosti daleko, pravda. Jenže Monika s Jáchymem na radnici jít nechtěla. Brala si, co nabízel, a oplácela podobným. Nezůstane mu nic dlužná, o tom nepochybovala.

Připomněla si včerejší rozhovor s Vandou. Měla to skoro stejně – Ludvík pro ni také představoval chvilkové povyražení. Vanda ale nevyhledávala románky, nebyla ten typ. Využila příležitost jen proto, že jí scházelo milování. Ovšem na rozdíl od Moniky nemá děti a velmi po nich touží. Zkrátka: ona vychutnává dary života, kdežto Vanda jen marní čas. Monice to bylo líto, protože z kamarádky občas vyzařovala určitá osamělost. Možná si ji sama nepřipouští, ale ukrytá v ní je.

„Tak na dlouhou noc plnou překvapení a vášně,“ pozvedl Jáchym whisky a ťukl dnem sklenice do té její. Opírali se o barový pult nazí a se zrudlou kůží, což působilo dekadentně. Monice se to líbilo.

Naklonil se k ní, sevřel v prstech kulatou bradu a skousl její spodní ret. Byla to jasná předzvěst dalších milostných her. Monika tušila, že Jáchym má v zásobě nepřeberné množství lechtivých nápadů, a taky zkušeností. Nebude na škodu jich využít… A když sama přidá něco ze své praxe, je jisté, že nudit se nebudou.

Smyslnou atmosféru zničehonic narušilo zvonění – vycházelo z útrob Moničiny kabelky. Okamžitě zalitovala, že na mobilu nevypnula zvuk, ale teď už bylo pozdě. Jáchym se však tvářil, že cinkot neslyší. Uchopil její hlavu v gestu naznačujícím, že ji za žádných okolností nepustí, a pokračoval v polibku.

Líbal se zanícením, které bralo dech a dokázalo Moniku odpoutat od reality – včetně vyzvánějícího telefonu. Ať si řinčí, jak chce, blesklo jí myslí. Jednou stejně přestane, tak proč se nechat rušit?

Ucítila na těle pátravé dlaně – vůbec netušila, kdy Jáchym obešel bar a zda se při tom odtrhl od jejích úst. Byla jako omámená. Jeho ruce jí jezdily po bocích až na stehna a pak zase zpátky. Jáchym ji během laskání velitelsky směroval ke kožené pohovce uprostřed místnosti, a ona neprotestovala.

Právě narazila lýtky do hladkého povrchu, když vzdechy vzrušených milenců ryčně podbarvil další příchozí hovor. DOPRČIC! zadunělo Monice mozkem. Copak jsem snad rychlá záchranná služba?!

Ovšem jakmile její lebkou dozněla tahle věta, vzpomněla si na Vítka s Aničkou. Fyzickou touhu vmžiku přebily mateřské instinkty. Nestalo se něco? Bylo jí jasné, že nebude mít klid, dokud nezjistí, kdo volá, a tak se odtáhla.

„Promiň,“ položila Jáchymovi dlaně na ramena a lehce do nich zatlačila.

„Co? Cože?“ zareagoval nepřítomně.

„Musím se mrknout, kdo to je. Mohlo by se to týkat dětí.“

„Ježíši… Tyhle mámy…“ vjel si rukama do vlasů. Zaznamenala jeho tuhou erekci a v očích jí problikla omluva, přesto však energicky popadla svou tašku.

„Jednou to pochopíš - až budeš taky otcem.“

K tomu doufám hned tak nedojde, pomyslel si, ale diplomaticky mlčel. Místo toho přešel k baru a dolil si whisky.

Monika mezitím z nadité kabelky vylovila smartphone. Když spatřila počet nepřijatých hovorů, s nemilou předtuchou vykulila oči. Takže ji někdo musel shánět už v době, kdy si užívala ve sprše! Kruci.

Honem rozklikla historii a zůstala zaraženě civět na Vandino jméno. Proč ji kamarádka teď večer takhle burcuje? Něco podobného snad ještě nikdy neudělala… Zvědavost smísená se znepokojením jí nedovolily tu naléhavost ignorovat.

„Budu muset zavolat zpátky. Shání mě kámoška a zdá se, že je to neodkladné. Volala mi šestkrát.“

„Copak jseš její chůva?“ Rozladění v Jáchymově hlase Moniku trochu namíchlo, ale nechala to být. Je nadržený a odklad kvůli telefonování s kamarádkou, které se navíc mohlo protáhnout, ho samozřejmě netěší.

„Nejsem, ale když mě potřebují přátelé, vždycky se jim aspoň ozvu. Neboj, my dva o nic nepřijdeme. Noc je ještě mladá,“ pohodila vlasy a smířlivě na něj mrkla. Povzdechl a vyhoupl se na barovou židličku.

Ovšem jakmile Monika uslyšela Vandin vyprahlý hlas, pochopila, že náruživé noci odzvonilo. Kamarádka vyslovila pouze její jméno - zbytek věty zanikl v slzách. Víc však ani říkat nemusela – jenom ignorant by nepochopil, že je zle.

Monice okamžitě přišla na mysl Vandina máma. Právě prodělala těžkou chřipku - tahle zrádná potvora přece může vést k fatálním komplikacím! A to i přesto, že je paní Ziliové pouhých šestašedesát let.

Ruka svírající mobil zvlhla potem. „Vando? Co se děje?“

„Můžeš přijet?“ Ta dvě slova zazněla jaksi kalně a v Monice bůhvíproč evokovala představu husté černé bažiny.

„Samozřejmě, že ano! Kde jsi? Doma?“

„Jo…“ Vzlyk, popotáhnutí a trhaný nádech.

„Hned budu u tebe. Nevím, o co kráčí, ale tuším, že se stal průšvih. Nedělej nic, dokud nedorazím. Nic, jenom seď. Rozumíš?“ Mluvím s doktorkou - vyhlášeným neurochirurgem! připomněla si s mrazením v týle. K jaké hrůze muselo dojít, že se tahle pevná, rozhodná a chladně uvažující žena doslova hroutí?

„Ano. Neboj se… Děkuju.“

„To nemusíš. Jenom se obléknu a jedu. Pa!“

Vanda v odpověď zamumlala cosi nesrozumitelného. Neluštila to – mnohem důležitější teď bylo naházet na sebe oblečení a přejet o několik bloků dál. Bude-li mít štěstí, nezastaví ji při tom dopravní policie. Panáka whisky řešit nemohla – ač zodpovědná řidička, doufala, že její reakce neovlivní. Hlídka by to však logicky viděla jinak.

„Ty jdeš pryč?“ poodstoupil Jáchym od barpultu: nahý a krásný jako Adonis, se sklenkou zlatavého moku v elegantních prstech. Jen jeho erekce už zřetelně povadla.

Bohudíky pro něj, pomyslela si a zvedla oči. „Musím. Je mi to líto, ale kamarádka má vážný problém.“ Rozhlédla se okolo sebe, hledajíc své svršky. Na prahu kuchyně našla odhozenou halenku a hned se pro ni shýbla.

„Jakej?“

Natáhla si blůzu s tím, že podprsenka není podstatná a zamířila do chodby, kde mohla najít zbytek toho, v čem sem přišla. „To mi nezvládla říct, a právě z toho usuzuju, že jde o něco velkého.“

Vyfoukl z plic přebytečný vzduch. „Vrátíš se?“

Zůstala stát mezi zárubněmi a natočila k němu obličej. Za jeho zády svítila lampa a rozevlátý klukovský rozcuch tak evokoval dojem svatozáře. Kdyby Moniku nedusily obavy, jistě by ji to pobavilo – ke svatému měl totiž tenhle muž dost daleko. Už pro svůj vřelý vztah k fyzickým slastem.

„To nedokážu slíbit. Klidně jdi spát.“ Popadla odhozené džínsy a začala se do nich soukat, přičemž poskakovala na jedné noze.

„Samotnýmu se mi nechce,“ odtušil Jáchym se špetkou vzdoru.

Povzdechla. „Zavolám ti, ano? Když to bude jenom trochu možné, ozvu se a přijedu zpátky.“

Do očí mu neviděla, ale z jeho tónu vytušila, že po tom příslibu pookřál. „Budu vzhůru ještě pár hodin. Počkám.“

Obrátila se a chvátala do předsíně. „To není třeba. Když nezavolám, znamená to, že musíme dnešní plány přesunout na jindy. Vím, že sis tuhle noc představoval jinak, a já vlastně taky. Bohužel se nedá nic dělat… Ale vynahradím ti to. Přísahám,“ dodala – to už si přes hlavu přetahovala zelenou mikinu.

Vklouzla do bot, vjela pažemi do rukávů bundy a popadla kliku. Jáchym, nahý jako prst, se mezitím zhmotnil jen pár kroků od ní. Kontrast Moničiny zimní výbavy s jeho nahotou nemohl být větší.

Pohled na něj sváděl k nemravným představám, ona však neměla čas věnovat jeho tělu víc pozornosti. Poslala mu vzdušný polibek. „Pa. Letím!“ rozloučila se a v příští vteřině zmizela za dveřmi. Zapadly za ní tak hlasitě, až se přikrčila – v tuhle hodinu to zaznělo jako rána z kanónu.

Ke schodišti přeběhla po špičkách a dolů pospíchala tiše jako myška. Ještě, aby ji tak zdržel nějaký rozhořčený nájemník!

KAPITOLA 4.

Jakmile stavidla slz spustila, nedokázala je Vanda zastavit. Choulila se v křesle a na klíně jí ležela téměř spotřebovaná krabice papírových kapesníčků. Zmačkané do kuliček se válely všude po podlaze. Dokonce i Brok se odšoural do kouta a zavřel oči, aby neviděl ten koncentrovaný žal.

Vanda zprvu doufala, že ji pláč ukolébá do spánku, ale nervy se postavily na zadní – ospalost stále nepřicházela. Po jedenácté tu marnou snahu vzdala, a ačkoli věděla, že Monice pokazí večer, vytočila její číslo. Opakovala to několikrát, i když ji vlastní dotěrnost zahanbovala. A když pak Monika slíbila, že se objeví, pocítila opravdovou úlevu. Takovou, že slané proudy zpod víček přece jen ubraly na průtoku.

Kamarádce to trvalo jen pětadvacet minut, po kterých Vandu zvedlo na nohy dvojité cinknutí zvonku. Cestou do předsíně měla pocit, že se vznáší – tak slabé měla končetiny i celé tělo. Otočila klíčem a otevřela dokořán. Jak je to nerozumné si uvědomila teprve ve chvíli, kdy pohlédla do ruměné tváře lemované světlou hřívou. Co kdyby za dveřmi stál člověk, který vyvraždil její blízké?

Trpíš stihomamem, pomyslela si. Tahle úvaha je naprosto scestná! Místo, aby ji třeba jen podvědomě rozvíjela, vrhla pohled na Moniku. Kamarádčin výraz připomínal turistu, který původně mířil na Honolulu, ale jeho letadlo přistálo v chudé africké vísce. Nevěřícný šok její obličej naprosto proměnil.

„Vando?“ vyhrkla zděšeně.

Zamrkala, protože jí zrak opět rozostřila sůl, a pohlédla do zrcadla vedle dveří. Až dosud si svůj zpustošený vzhled nepřipouštěla. Víčka i rty měla napuchlé a pobledlou tvář, z níž slzy dávno smyly zbytky make-upu, pokrývaly zarudlé flíčky. Nos připomínal zralou ředkev a vlasy úplně ztratily tvar.

„Vypadám děsně, co?“ šeptla cizím hlasem.

„Mírně řečeno…“ Monika už na nic nečekala a protlačila se okolo Vandy do bytu. Shodila bundu, a zatímco za sebou zavírala, skopla z nohou boty. Hned potom zaměřila pozornost na zdevastovanou brunetku. „Jestli mi okamžitě nepovíš, co ti je, přísahám, že napětím prasknu.“

Tak tedy rovnou po hlavě, pomyslela si Vanda a zavřela oči – doufala, že jí takhle půjdou slova přes rty lépe. „Vilma je mrtvá. Všichni, co byli na chatě… Dušan, Samuel… všech pět je po smrti… Stalo se to včera,“ pronesla strnule.

Její slova Monice podrazila nohy, takže dopadla zadkem na botník, aniž přemýšlela, jestli se vůbec strefí. „To přece není možné?“ zareagovala zkoprnělou otázkou.

„Bohužel…“

„Ale… co… Kriste… Co se stalo?“ koktala Monika, jejíž čelo krabatilo nepochopení. „Nějaká nehoda?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou a konečně rozlepila víčka. Zaťala ruce v pěsti – alespoň, co jí dovolily zbytky sil - a nabrala do plic trochu vzduchu. Zdál se jí najednou řídký, jako by se ocitla na vrcholu vysoké hory. Použila zeď jako oporu a svezla se podél ní k zemi. „Byla to vražda. Hromadná. A asi úkladná, podle kriminálky.“

„Ježíši…“

Několik minut panovalo dusivé ticho, které se doslova odráželo od stěn. Monika potřebovala čas, aby tu zprávu přijala, ale ani s odstupem jí nedokázala uvěřit. „Nechápu to… Jak k tomu došlo?“ hlesla posléze.

„Někdo je zastřelil.“

Blondýna zalapala po dechu. Copak se takové věci dějí i v běžném životě? Měly by patřit jenom na filmové plátno… ne snad? S pocitem, že jí srdce svírá ledový krunýř, upřela pohled do Vandiny zmučené tváře. Najednou ze sebe nedokázala vypáčit jediné slovo.

Vilmu znala roky, stejně jako Sama a Dušana. Byli to skvělí lidé – bohužel v minulém čase. Co teď musí Vanda, která byla se sestrou téměř srostlá a její rodinu zbožňovala, cítit? Ano, před lety přišla o otce, jenže ten byl dlouho nemocný a podobný konec se dal očekávat. Jeho skon všechny zdrtil, ale tohle? To je přízračná situace…

Všichni tak mladí! A Samuel? Dítě, které mělo celý život před sebou!

Moničiny úvahy ubíhaly podobným směrem, jako ty Vandiny – točily se okolo vražedné zrůdy a důvodu, proč si vybrala zrovna těchto pět lidí.

Přerušil je až zlomený hlas. „Brok tam byl taky. Musel utéct, když ten…“ Vanda nedokázala připadnout na nejvhodnější označení chladnokrevného vraha, a tak jen mávla rukou a pokračovala. „Když k tomu došlo. Kdyby tak mohl promluvit!“

Pes zaslechl své jméno a nakoukl do předsíně, kterou osvětlovala jen nástěnná lampa z obýváku. Tiše docapkal k oběma ženám a kecl si na dlažbu.

Plavovláska s pohledem upřeným do jeho korálkových očí ponuře přikývla. „Jo…“ vzdychla. Ještě minutku, umínila si. Dopřeju si ji na vstřebání prvního šoku, a pak konečně udělám něco pro Vandu. Kvůli ní tady přece jsem! A tím, že budu zírat do zdi, jí rozhodně nepomůžu. Odhodila vlasy na záda a odhodlaně vstala. Sklonila se ke schoulené kamarádce a podala jí obě ruce.

„Pojď si sednout do tepla. Udělám ti meduňkový čaj a zůstanu s tebou do rána. Máš tady lexaurin nebo něco podobného? Znám tě a vím, že tyhle oblbováky nemusíš, ale v téhle situaci jeden prášek neuškodí.“

Vanda se nechala vytáhnout do stoje. „Léky stejně nepomůžou. Je mi hrozně. Pořád to mám před očima… tolik krve, a ta jejich nehybnost! Považuju smrt za něco, co patří k životu, s mrtvými jsem v kontaktu běžně. Ale tohle bylo tak… jiné. Kruté a zlé.“

„Zločin je takový vždycky,“ odvětila trpce Monika a pomohla zesláblé Vandě do křesla. Zatímco pak přecházela ke kuchyňskému koutu, pokračovala. „Je to příšerné a asi se přes to nikdy úplně nepřeneseš. Ale třeba ti trochu pomůže, až policie toho, kdo to provedl, chytí a zavře. Stoprocentně dostane doživotí.“

„Příliš malý trest za pět životů,“ pronesla Vanda ponurým tónem.

„Souhlasím. Ale bude za mřížemi, definitivně a napořád. Už nikdy nevyjde na svobodu a jeho život svým způsobem skončí taky.“

„Měl by umřít stejně jako oni!“ Vandin hlas poznamenala hysterická nenávist, které Monika plně rozuměla. A dobře věděla, že je v tuhle chvíli lepší, než žal.

Zapnula varnou konvici, hodila do šálku sáček s bylinkami a otevřela skříňku, ve které měla Vanda krabici s léky. Její kuchyň znala stejně dobře jako tu svou. Našla balení zklidňujících tablet a mrkla za sebe. Zauvažovala, zda nemá lék prostě rozpustit v čaji, aby se s Vandou nemusela dohadovat, ale přišlo jí to nečestné. Raději s tabletkou a sklenicí vody přešla ke křeslu a sedla si na bobek.

„Spolkni to. Prosím,“ požádala kamarádku s tichou naléhavostí. „Jenom dneska.“

Vanda se na pilulku zadívala, jako by měla rohy. Pak ale tiše vzdychla, sebrala ji z nastavené dlaně a hodila do pusy.

Monika si oddechla s přáním, aby účinek nastoupil co nejdříve. „Super,“ hlesla a odešla pro čaj. Když se o pár minut později vrátila do obýváku, trůnil na Vandině klíně Brok a její zarudlá víčka o poznání ztěžkla. Nakonec spadla docela a Vandin dech se zklidnil.

***

„Ahoj, kotě,“ zamrkal Lonský na mladičkou kolegyni Irmu, která se blížila ke služebnímu vchodu. Ustoupil stranou a dal jí přednost.

„Čau,“ protáhla se kolem něho.

„Jak ses vyspala?“ S touhle půvabnou blondýnkou už několik dní intenzivně flirtoval a chvílemi to vypadalo, že zaboduje.

Ladislav na stálé vztahy štěstí neměl, za což mohla zčásti i jeho práce. Kradla mu dost času a ženy obvykle přestalo bavit, že se víc věnuje pátrání po zločincích, než opravám kapajících kohoutků. Uklidňoval se tím, že má ve dvaačtyřiceti na manželství a rodinu ještě čas, a o to čiperněji vyhledával krátkodobé aférky. Měly svůj bonus: nemusel se příliš snažit, aby si dotyčnou dámu udržel a užíval si pestrého sexu, který nikdy nezačal nudit. Lépe řečeno – všechny tyhle avantýry skončily dřív, než mohlo k zevšednění dojít.

„Já skvěle, zato ty vypadáš celkem zdrchaně,“ přimhouřila oči připomínající kočkovitou šlemu.

„Spal jsem sám, a to mi nesvědčí,“ vysvětlil. Z jeho výrazu bylo zcela zřejmé, jak rád by jejich pracovní vztahy posunul na jinou úroveň, a ona to samozřejmě pochopila.

„No, určitý přetlaky můžou chlapům dělat problémy,“ snížila hlas do provokativního šepotu a uchopila kliku od dveří dámské šatny. Pohladila ji takovým stylem, až se poručík zpotil – přímo viděl, jak ty štíhlé prsty obepínají jeho mužnou chloubu.

Mrkl na hodinky – do začátku služby měl necelých deset minut. A kdyby sebou hodili…

„Přesně tak,“ využil Irminy poznámky, a vzápětí jí položil přímou otázku. „Nechtěla bys mi od toho pomoct?“ Nač chodit okolo horké kaše? pomyslel si. Buď mě rovnou pošle do háje, anebo budu mít kliku. Je to padesát na padesát.

Odmítnutí dokázal unést vždycky, tentokrát to však vypadalo na lepší variantu. Pětadvacetiletá strážnice obkroužila pozorným pohledem liduprázdnou šatnu, a pak loupla očima po Láďovi. „Máme tak pět minut, než se objeví někdo další. Pokud ti nevadí rychlovka ve sprše? Bez vody.“

Pozvedl obočí. „Jdeme,“ odvětil úsporně – nebyl čas mrhat drahocennými vteřinami.

Popadla ho za ruku a vtáhla dovnitř. Dveře za nimi tiše zapadly - to už pospíchali dozadu a za roh, kde jim některá z oddělených sprch poskytne určité soukromí. Irma zatáhla závěs a zhodnotila Ladislava zkoumavým pohledem. Z jeho výrazu čišela nedočkavost, a tak se víc nezdržovala.

Klesla na kolena a zkušeně rozepnula kožený opasek. Přejela dlaní po celé délce penisu - doslova pulsoval horkostí. Obratným hmatem ho vysvobodila z boxerek. Ladislav zavzdychal, zvrátil hlavu ke stropu a zabořil ruce do bujné hřívy.

Drobná ústa ho obemkla a pohltila. Na to, kolik jí bylo, zvládala tuhle praktiku dokonale. Podezíral ji, že musela trénovat už v době, kdy byla pod zákonem, ale jelikož nepracoval na mravnostním, mohl to s klidem pustit z hlavy. Což taky udělal. Nakonec: jemu to přináší pouze výhody, no ne?

Přestože v přízemní části budovy, kde policie sídlila, bylo teď po ránu ještě dost chladno, poručíkovy tváře hořely a krev v žilách přímo bublala. Smělé prsty a hbitý jazyk oblažovaly nejmužnější část jeho těla takovým způsobem, že se obával vlastní exploze. Nebyl by div, kdyby vybuchl jako nášlapná mina a rovnou při tom umřel.

Místo toho ale o chvilku později podlehl prudkému orgasmu. Musel zapřít ruce do kachliček, aby se mu nepodlomily nohy, zatímco zadržoval hlasitý výkřik a plnil dívčí ústa žhavým semenem. Zdatně ho polykala a její tvář při tom prozrazovala svůdnou blaženost, čímž u něj rázem získala deset plusových bodů.

Naposledy se zachvěl v doznívající křeči, načež jeho obličej proměnilo naprosté uspokojení. Mozkem mu probleskl vtip o jeptišce a citronu - Ladislav si pomyslel, že by měl předtím, než půjde do kanceláře, taky do nějakého kousnout. Možná i Irma.

„Tak co, brouku?“ zavrněla, decentně si otřela koutky úst a vstala.

„Boží. Prostě boží,“ zvedl palec vzhůru. „Jsi mistryně světa ve felaci.“

Potěšeně se zasmála. „Ale teď už bys měl radši běžet. Co nevidět se tu někdo objeví a víš, jak umí ženský drbat. Zvlášť tady u nás,“ zakoulela očima.

„Jasně, mizím. Stejně toho mám dneska plno. Dopoledne musím vyslechnout svědkyni - pětinásobný mord, celkem drsná záležitost. Ovšem po tomhle,“ pohladil poklopec, který si právě zapnul, „mi to půjde jedna báseň. Ale…“ naklonil hlavu na stranu, „… kdy ti to budu moct oplatit? Nerad zůstávám dlužníkem. Můžeš si být jistá, že tě nezklamu…“

„To zní dobře,“ broukla, popadla ho za loket a nasměrovala ke dveřím. „Dám ti vědět, až budu mít volnej večer, hm?“

„Nechám to na tobě, zlato. A už teď se těším,“ podařilo se mu vyslovit těsně před tím, než ho vytlačila na chodbu a zabouchla mu před nosem.

Láďu tím rozhodně neurazila. Vždyť začít den erotickou vzpruhou byla nejlepší možnost, jakou si mohl vybrat. A že to byla rychlovka? Ta přece kolikrát uspokojí víc, než několikahodinový maraton. Vykročil chodbou, a aniž si to uvědomil, začal spokojeně pohvizdovat.

***

Monika usoudila, že nic horšího než bolavé svaly Vandě nehrozí, a tak ji nechala spát v křesle. Bylo to lepší, než ji budit, aby se přemístila do ložnice. Sama ulehla na pohovku a nechala tlumeně svítit bodovky pod kuchyňskou linkou. Netušila, kdy usnula, ale rozhodně to bylo dost pozdě.

Ráno však i přesto procitla ještě za tmy. Zkontrolovala Vandu, která naštěstí stále tvrdě spala – vyčerpání spolu s lékem vykonaly své. Z pokoje se vyplížila po špičkách, aby kamarádku nevyrušila, a použila koupelnu.

Její oblečení bylo pomačkané a zválené, takže navštívila Vandin šatník. Našla v něm reklamní tričko v univerzální velikosti a nasoukala se do něj. Měla přímo zoufalou chuť na kávu, ale netroufla si rachotit nádobím – místo toho v knihovně namátkou vybrala jeden titul a vrátila se k sedačce.

Po několika minutách však zjistila, že se na čtení nedokáže soustředit a s tichým povzdechem knihu odložila. Chtěla s kamarádkou strávit ještě pár hodin, a tak projela svůj mobilní diář. Na dopoledne neměla objednané žádné zákazníky - nemusela tedy měnit termíny domluvených procedur. Byla tomu ráda.

„Mony?“ dolehl k ní chraptivý hlas. Rychle se otočila.

„Tady jsem,“ odpověděla. Připojit v současné situaci ‚dobré ráno‘ jí přišlo absurdní, a tak nic víc neřekla.

„Kolik je?“ zamžourala Vanda do probouzejícího se dne.

„Osm pryč.“ Pohlédla skrz okno – dnešek bude šedivý a tmavý. O co víc by se hodilo slunečno! Tohle depresivní počasí Vandě nepřidá…

Tmavovláska se mezitím posadila a protřela si oči. Nevypadala o nic lépe než v noci, a její obličej zrcadlil beznaděj. Podepřela si dlaní čelo. „Bože, to bude den,“ hlesla při tom. „Nevím, jestli ho přežiju.“

Monika se zvedla, přistoupila k ní a v útěšném gestu stiskla štíhlé předloktí. „Vypadá to nezvládnutelně, já vím. Jenže realitu nezměníš a musíš se s ní poprat. Nechci, aby to vyznělo cynicky, ale tak to zkrátka je. K té tragédii došlo a vyžádá si moře času, než se s tím začneš vyrovnávat… Bože, já mudruju jako nějaká samozvaná mozkoškrabka…“ zamračila se.

„Ale ne, to je v pořádku,“ pohnula Vanda hlavou zleva doprava. Pak upřela pohled do ztracena. „Vůbec netuším, jak to povím mámě… Ani jak s tím budu dál žít. Včera touhle dobou bylo všechno v pořádku – tedy aspoň jsem si to myslela - a dneska? Dočista vzhůru nohama…“

„Osud je někdy příliš tvrdý,“ souhlasila Monika se soucitem v očích. „Moc ráda bych pro tebe udělala mnohem víc, než jenom řečnila a chlácholila tě, jenže to bohužel není v lidských silách,“ dodala smutně.

„Jsi tady, to je víc než dost,“ pokusila se Vanda o úsměv. Podle očekávání nevyšel. „Vážím si toho, že jsi přijela. Ani nevíš, jak.“

„To je přece samozřejmost,“ odpověděla blondýna prostě. „Nechci tě do ničeho nutit, ale neměla bys spolknout ještě jeden lexaurin?“ zeptala se pak.

„Možná později,“ odmítla Vanda. „Tamten ještě působí. A dopoledne za mnou přijdou chlapi z kriminálky, tak bych měla být při smyslech. I když opravdu netuším, k čemu jim budu dobrá.“

„Asi potřebují mluvit s rodinnými příslušníky,“ pokrčila Monika rameny. „A navíc jsi je zavolala, vedou tě jako svědka.“ Podívala se na hodinky. „Práci mám až od jedné,“ zamyslela se. „Po poledni budu muset vypadnout, ale pokud ti to pomůže a policajti nebudou protestovat, zůstanu s tebou, až tě budou zpovídat. Chceš?“

„Budu ti vděčná.“ Vanda vzdychla tak dlouze, až se zdálo, že to nebude mít konce. Pak se zjevným nedostatkem energie vstala. Jakmile si jejího pohybu všiml Brok, zamával ocasem a hlasitě štěkl. Potom svižně vyrazil ke dveřím.

„Kruci,“ vjela prsty do toho, co účes už jen imitovalo. „Zapomněla jsem, že je tady Brok. Potřebuje nějaké granule a vyvenčit.“

„Jdi se dát trochu do pořádku. Já s ním na chvíli vyběhnu a cestou koupím krmivo. Nedělej si starosti, všechno zařídím.“

„Bože, ty jsi poklad.“ Krátce Moniku objala, a pak ji stiskla o něco pevněji - jako by snad měla strach, že se rozplyne a zmizí.

V koupelně strávila víc než třicet minut. Ne proto, že by se snažila vylepšit své tragické vzezření, ale pohybovala se nesmírně pomalu. Mezi každým úkonem – ať šlo o čištění zubů nebo česání – dělala dlouhé pauzy. Některé z nich dokonce zopakovala, protože zapomněla, že už je má za sebou.

Nakonec se k vlastnímu údivu zvládla i převléknout. S pocitem, že na nic dalšího nemá sílu, opustila ložnici a vrátila se do kuchyně, v níž Brok spokojeně chroupal snídani. Vzduchem se nesla vůně kávy, kterou už stačila připravit Monika.

***

Lonský s Krausem zazvonili chvilku po desáté – zřejmě chtěli dát Vandě trochu času. Otevřela jim s pocitem, že má v hrudi místo srdce stokilový balvan. Jejich příchod byl krutým potvrzením skutečnosti, že ztratila člověka, se kterým vyšla z matčina lůna. A spolu s ním přišla o další čtyři blízké duše…

„Pojďte dál,“ přivítala kriminalisty a uvedla je do obýváku. Přítomnost kamarádky jim ani za mák nevadila. Poté, co se dozvěděli, že zavražděné znala taky, to považovali spíš za výhodu – může případně doplnit střípky informací, které si nevybaví Vanda.

Po krušném úvodu, kdy Kraus zrekapituloval události včerejšího večera a požádal ji, aby opět převyprávěla, co se dělo, když přijela k chatě, následovala celá řada otázek. Většina z nich směřovala k rodinným vztahům, sociální a společenské situaci zavražděných a také jejich práci.

„Snažíme se zjistit, jestli někdo z  obětí neměl potíže. Jakékoli: se zákonem, financemi, nebo třeba s třetí osobou. Možná se vám to jeví zdlouhavé a zbytečné, ale někdy může být i zdánlivě nedůležitá informace klíčová. Proto jsme takhle důkladní,“ podotkl Kraus, když se Monika po půlhodině dotazování zeptala, je-li nutné Vandu tolik trápit.

Ta však kamarádku uklidnila. „Ale ne, to je v pořádku, Mony…“ Pak se obrátila k vyšetřovatelům. „Klidně se ptejte. Chci, abyste toho člověka chytili co nejdřív.“ Z jejího hlasu čišela nesmírná únava, ale oči vyzařovaly odhodlání.

„Díky. Vedete si skvěle,“ ocenil její přístup Kraus. „Nevšimla jste si v poslední době něčeho neobvyklého? U sestry, švagra, anebo jeho bratra a přítelkyně? Jací byli?“

„S Radimem jsem se tak moc nestýkala, hlavně při společenských akcích. Sympaťák, který žil hlavně svou prací. Dělal grafika… Byl rozvedený, ale s bývalou ženou měli pohodový vztah, pokud vím. Danu znám krátce. Je to…“ odkašlala si, „… byla to normální holka. Vysokoškolačka, co si právě našla první zaměstnání a byla jím nadšená. A Dušan?“ zakroutila hlavou, obočí stažené zamyšlením. „Měl malé nakladatelství a moc se snažil, aby prosperovalo. Zodpovědný a svědomitý muž, který miloval svou rodinu. Často mi pomáhal, když jsem něco potřebovala. Ne...“ zakroutila hlavou. „U nikoho jsem nevypozorovala nic, co by vybočovalo z normálu.“

„A vy?“ obrátil se Kraus k Monice.

„No, já už vůbec ne,“ odvětila. „Kdykoli jsme se potkali, byli v pohodě…“

Kapitán se vrátil pohledem k Vandě. „Co nějaké dluhy? Hazard? Hlavně u těch dvou mužů?“

„V Dušanově případě můžu stoprocentně říct, že k hazardu sklony neměl. A dluhy odsuzoval. Uznával jedině hypotéku na vlastní bydlení, tu s Vilmou nedávno řešili. Měli u své banky nevýhodné podmínky, a tak ji museli refinancovat. Ale jiné půjčky u nich nepadaly v úvahu. A gamblerství nebo tak už vůbec ne. U Radima si tak jistá nejsem, ale tipuju, že na tom byl stejně jako jeho bratr.“

„A vaše sestra neměla nepřátele? Nesvěřila se vám s něčím?“

„Byly jsme si… velmi blízké,“ vypravila ze sebe ztuha. Potřebovala pár vteřin na dlouhý nádech, po němž zvedla oči ke kapitánovi, který jí otázku položil. „Ale o ničem zásadním se mnou nemluvila. Pevně věřím, že nikdo z nich neměl nepřátele. Nebyl k tomu důvod.“

Lonský s Krausem si vyměnili pohledy a jak Vandě, tak Monice došlo, že si od téhle návštěvy slibovali víc. Jejich obličeje zrcadlily náznak skepse.

„Můžu se na něco zeptat já vás?“ přerušila Vanda krátké ticho. Uvědomila si, že se téměř důsledně obrací na Krause, a tak se očima dotkla také poručíka. Ten si jí však momentálně nevšímal – zjevně ho zaujala Monika.

„Jistě,“ nasadil kapitán vstřícný výraz.

„Máte nějakou stopu? Z toho, co se našlo v chatě a okolí?“

„Na místě toho bohužel moc nebylo,“ povzdechl. „Sejmuli jsme nějaké otisky, ale většina z nich patřila obětem. A také vám, samozřejmě. S těmi dalšími zatím není možné pracovat, protože nesedí na nikoho z registru. Neobjevila se žádná vlákna nebo stopy DNA, které bychom mohli porovnat se záznamy recidivistů z databáze. Máme vzorky krve: jeden z nich se neshoduje s žádnou obětí. Jenže je těžké určit, komu patří – můžou být pachatele, nebo taky nemusí. Chybí taky stopy po pneumatikách… na to, aby někde zůstaly, příliš mrzlo.

Abych to uzavřel: ten, kdo to udělal, buďto vraždil poprvé, takže u něj nemáme žádný záznam, anebo se dobře kryl a nic po sobě nenechal.“

„Opravdu to vypadá na cílený čin,“ doplnil Lonský, který konečně odtrhl pohled od Moniky a věnoval ho Vandě. „Vrah sice odcizil mobily, tablet a peněženky, které měli mít podle vás u sebe - patrně aby imitoval vloupačku - jenže kolegové ty věci vytáhli z nedalekého kontejneru. Zkrátka je vyhodil. Zatím jsou v laboratoři, ale máme tady jejich snímky.“

Kraus vytáhl telefon a zalistoval v něm. Pak ho položil na stůl a přisunul k Vandě. „Poznáváte ty předměty?“

Pochopitelně je znala. Sestřin bílý iPhone, stejně jako Samuelův tablet. Kožená peněženka s prolisem ve tvaru koně měla už roky stálé místo v Dušanově kapse – Vilma mu ji darovala k výročí svatby.

Zmohla se na pouhé přikývnutí, protože jí vyschlo v krku.

Kapitán podal telefon Monice, která si fotky prohlédla také. „Jo, jsou to jejich věci,“ potvrdila Vandinu neverbální reakci.

„Tušili jsme to. Nejsou na nich žádné cizí daktylky, což opět ukazuje na promyšlený útok. Pachatel si dal na absenci stop záležet.“

„A co třeba střely?“ napadlo Moniku. „Z těch nic nezjistíte?“

„Projektily máme,“ připustil Kraus. „Střílelo se ze zbraně ráže devět. Bohužel to je běžný typ obranné pistole, která se dá objednat i přes internet. Na prodej zbraní sice existuje jasný postup: kupující musí zboží podle zákona převzít osobně, se zbrojním průkazem a dokladem totožnosti, ale obecně není problém něco podobného pořídit. Zvlášť, má-li dotyčný čistý trestní rejstřík.“

„Zkrátka, v tuhle chvíli toho v rukou moc nemáme,“ uzavřel to Lonský.

Vandina ramena poklesla a celý její postoj zrcadlil pochmurnou rezignaci. „Takže to asi hned tak nevyřešíte…“ hlesla.

„To jsem neřekl,“ naklonil se k ní poručík. „Hovořím o současném stádiu vyšetřování. Technici pracují na materiálech, které máme k dispozici a pořád je možné, že něco objeví. A navštívíme také rodiny dalších obětí.“

„Nevěšte hlavu,“ přidal se k němu Kraus. „Takhle to při rozjezdu pátrání vypadá často. My nefungujeme tak, jako v televizních seriálech,“ pokusil se o drobné odlehčení. „Tam to režisér udělá detektivům krapet jednodušší. My potřebujeme čas.“

„Já vím,“ skousla si spodní ret.

„Stále hledáme vražednou zbraň, ta by nám mohla napovědět. Třeba se jí pachatel zbavil - podobně jako těch odcizených věcí. Kdyby se objevila, může nás nasměrovat k jejímu původu. Prodejci objednávky evidují.“

„Vrah si ji mohl pořídit nedávno, a klidně za tímto konkrétním účelem,“ dodal Lonský.

Vandě se při té zmínce před očima opět zjevila mrtvá těla a zčernalé díry po kulkách. Znatelně zbledla, jakkoli se to v jejím stavu zdálo nemožné. „Nechceš trochu vody?“ všimla si její barvy Monika.

„Ne… jenom jsem si znovu vzpomněla, jak tam všichni leží…“ Potlačila vzlyk. „Copak je vážně někdo přišel zabít? Záměrně?“ zacílila na kriminalisty pohled plovoucí v slzách.

„Jeví se to jako nejpravděpodobnější varianta.“

„Vždyť to místo je z ruky… Kdo mohl vědět, že tam jsou?“ zkrabatila obličej do nešťastné grimasy. „A v tomhle ročním období chaty skoro nikdo nevyužívá…“

„To je pravda – bohužel pro nás. Žádní svědci se nepřihlásili a všechny objekty byly prázdné,“ podotkl Kraus. „Pokud budeme brát v potaz verzi, že pachatel šel cíleně po zavražděných, mohl je sledovat. Třeba i přes sociální sítě – vaše sestra na svém profilu zveřejnila pár statusů, jak se těší na oslavu manželových narozenin. Manžel i švagr je sdíleli. Byla tam i zmínka o tom, kdy a kde proběhne.“

Vanda na něj chvíli tupě zírala. „Ano, ty příspěvky jsem viděla,“ připustila. „Jenže… já něčemu takovému nemůžu uvěřit! Říkala jsem vám přece, že neexistuje člověk, co by jim chtěl ublížit…O nikom nevím, opravdu!“ Ucítila na rameni kamarádčinu útěšnou paži: Monika okamžitě vycítila, že se začíná duševně bortit.

„Chápeme, že s takovou tragédií se smiřuje těžko,“ prohodil poručík. „Pozitivní je aspoň to, že podle prvotního ohledání zemřel jeden jako druhý na místě. Okamžitě a bez bolesti.“

Vanda vteřinu před tím, než s živou představou popravy stiskla víčka, zaznamenala, jak Kraus s viditelným nesouhlasem nakrčil čelo. Poručík to určitě nemyslel zle, ale svou poznámkou přivolal živý obraz zbytečné smrti.

„Nechtěli byste toho už nechat?“ obrátila se na policisty plavovláska.

„Pro dnešek ano,“ souhlasil bez protestů kapitán. „Půjdeme,“ mrkl na kolegu a opřel se dlaněmi do kolen. Pak si vzpomněl ještě na něco a jeho pozorný zrak zakotvil ve Vandině tváři. „Slečno Ziliová, už jste mluvila s matkou?“

„Ne.“ Otevřela oči a zavrtěla hlavou. „Tohle jí po telefonu říkat nemůžu. A kromě toho si vůbec neumím představit, jak jí to vlastně podám…“ Vrátila Krausovi pohled. „Nabízel jste mi, že by to mámě mohl říct někdo od vás. Asi… asi by to tak bylo lepší. Ale chtěla bych být při tom, jestli je to možné.“

„Samozřejmě,“ přikývl Kraus. „Hned zavolám šéfovi, aby vás vyzvedl. Už jsem mu naznačil, že možná budete chtít, abychom to vaší matce pověděli my. Major Hons je pro podobné případy školený a má dost zkušeností. Počítám, že by sem mohl přijet tak za hodinu nebo dvě.“

Nasucho polkla. Tak brzo…! Jenže nemá smysl to odkládat. Čím dřív se máma tu krutou zprávu dozví, tím lépe…

Bože, proč musíme procházet tímhle martýriem? pomyslela si s náznakem zoufalství. To už byli oba kriminalisté na nohou.

„Já vás vyprovodím. Vando, zůstaň raději sedět,“ zarazila ji Monika, když se chystala vstát.

„Paní Vrábelová má pravdu,“ souhlasil Kraus. „Prozatím na shledanou a hodně síly,“ popřál Vandě.

Nejenom já ji budu potřebovat, blesklo jí hlavou, zatímco kamarádka návštěvu vyprovázela do předsíně. Schovala obličej v dlaních. „Ach, mami…“ zašeptala zdrceně, a z utrápených očí vyklouzlo několik hořkých slz.

KAPITOLA 5.

„Koukám, že empatie nebo pieta ti ještě pořád nic neříkají. Jsi nepoučitelný. Potřeboval bys nějaký psychologický kurs,“ prohodil Kraus a mrkl přes střechu auta na Ladislava. Ten právě otevíral dveře na straně spolujezdce.

„Proč jako?“ nepochopil Michalovu kritickou narážku.

„No, tak třeba ta poznámka, jak byli příbuzní Ziliové po střelbě na fleku mrtví, byla fakt výživná. Málem se po ní složila.“

„Ale prosím tě, ty naděláš,“ mávl poručík rukou a zapadl do sedačky. Kraus po něm loupl očima, ale nic dalšího už neřekl. Lonskému to nakonec přece jen nedalo. „To jako myslíš doopravdy? Že to bylo moc drsné?“

„Celkem jo. V její situaci… Však nás ta druhá hned potom vypakovala. Ani se nedivím – ještě chvilku, a mohli jsme Ziliovou navštěvovat na psychiatrii.“

„To přeháníš.“

„Moc ne. Vypadala na pokraji zhroucení.“

„Sakra…“ zamračil se Lonský. „Neuvědomil jsem si to. S ženskýma to nějak neumím, jsou pro mě z jiné planety.“

„No, tak v tvých letech a při počtu milenek, cos vystřídal, bys už na tom mohl být trochu líp,“ poznamenal Michal a nastartoval.

„Dej pokoj,“ zabručel jeho kolega. Při zmínce o věku jakoby mimoděk stáhl clonu se zrcátkem a nenápadně prozkoumal svůj obličej. Vrásky na čele a šediny na skráních ho nepotěšily, a tak od nich radši odvrátil pohled a změnil téma. „Víc mě zajímá ten záhadný střelec. Kdo má sakra ty lidi na svědomí?“

„Podle mě je za tím člověk, který měl na někoho z té skupinky pifku. Na náhodu to nevidím.“

„Moje řeč. Ale zatím se zdá, že ti mrtví byli vzory všech ctností. Všeobecně oblíbení a čistí jako lilium.“

„Což nevylučuje možnost, že někdo měl chuť jednoho z nich zlikvidovat. Případně dva nebo víc. Každý má nějaké tajemství a kdo tvrdí, že ne, je lhář.“

„Neříká se něco podobného o masturbaci?“

„To taky.“

Oba muži na pár chvil zmlkli. „Otázkou je,“ zapřemýšlel pak kapitán, „proč pachatel zabíjel takhle hromadně. Zastřelil všechny, včetně toho dítěte. Pokud měl konflikt s kterýmkoli z těch dospělých, mohl si na něj počkat jinde a vyřídit jenom jeho.“

„A co když to měla být demonstrativní vražda?“

„Čteš mi myšlenky,“ přikývl kapitán. „Například za účelem ublížit Ziliové nebo její matce. Spíš asi Ziliové. Možná bychom se měli podívat na její pacienty. Třeba v nedávné době ztratila někoho na sále, anebo došlo ke komplikacím, za které se chce dotyčný, případně jeho blízcí, pomstít…“

„Zajímavý nápad. Jenže tohle nám může říct nejlíp ona sama.“

„No, auto teď otáčet nebudu, asi by neměla radost, kdyby nás uviděla podruhé. Radši řeknu Richardovi, aby to z ní vytáhl on. Na rozdíl od tebe je totiž diplomat.“

„Ha, ha,“ zašklebil se Láďa, zatímco Kraus na smartphone vyťukával číslo jejich nadřízeného. V duchu si však pomyslel, že by měl přece jen víc vážit slova, než je vypustí z úst.

***

Po odchodu kriminalistů zahalilo byt dusivé ticho. Když se Monika vrátila do pokoje, nejdříve chvilku hodnotila Vandin ponurý výraz. Pak k ní popošla a usedla do křesla.

„No…“ prohodila. „Zázraky jsme asi takhle brzy očekávat nemohly.“

„Nejspíš ne. Ovšem já kriminálce taky moc nepomohla.“

„Dělala jsi, cos mohla. Musíme věřit, že to policajti rozlousknou. I když ten poručík mi připadal spíš jako mluvka a donchuan, než vyšetřovatel.“

„Všimla jsem si, že po tobě kouká…“

„Má takový ten svlíkací pohled,“ přisvědčila Monika. „Ale to jsem odbočila. Sakra, nejradši bych zrušila dnešní objednávky a jela k mámě s tebou!“

„Jsi moc hodná, ale nemusíš. Budu to muset zvládnout… Je to jeden z mnoha kroků. První a asi nejhorší, ale nevyvleču se z něj. Není třeba, abys mi věnovala tolik času - nakonec jsem dospělá. Hlavně doufám, že ten major opravdu ví, co a jak. I když iluze si nedělám - určitě to bude hrůza. Večer ti zavolám, jak to probíhalo, jo?“

„To každopádně. Klidně i dřív. Hele, a nechtěla bys nějaký čas bydlet u mě?“ napadlo blondýnku. „Myslím, než se dáš trochu do kupy.“

Vanda o tom pár vteřin uvažovala. „Je to od tebe hezké, ale raději ne. Ještě bych k vám domů vnesla depresivní náladu – děti jsou hodně vnímavé. A zítra mám stejně službu, takže sama nebudu.“

„Ty chceš jít do práce?“ vytřeštila Monika oči.

„Ano. Tady bych se zbláznila, musím něco dělat. A v nemocnici mě zaměstnají jiné myšlenky.“

„Jenom aby ti primář dovolil operovat, až mu řekneš o… o tom všem,“ zabalila Monika závěr věty do neurčitosti, „Mohl by usoudit, že budeš spíš ke škodě než užitku. Přece jen za sebou máš šokující událost a prožíváš obrovský stres. To se může negativně odrazit na všem, včetně soustředění.“

„Já vím,“ vydechla Vanda stísněně. „A nebudu nesoudná. Když uvidím, že to nejde, vzdám to sama. Ale ne předem, pokud to nebude nutné.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vůně noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.