CESTY Z DUŠE

Vlasta Hlavsová

Pištci

Někdy, jak to bývá

si pištec jenom zpívá

někdy jsou pištci krutí

až to bolí

uhodit slovem

je horší, nežli

holí!

A někdy zase

v celé své kráse

slovíčko prosté

duši pohladí

proto slova

jako drahé perly

v sobě noste

a mlčíte-li

raději

to nevadí.

Bolestná melancholie podzimu

V dálce zlehounka

babí léto se ztrácí

a my, stejně tak

jako ptáci

své touhy

v srdcích máme

však spoutáni

se svým kouskem hlíny

zůstáváme

krvavě hoří jeřabiny

a vůně švestek letí krajem

my, lidé spolu s vínem zrajem

hledíme k obzoru

jenž v hejnech zdraví ptáci

vzpomínky tiše se nám vrací

v dlaních pár uschlých jeřabin

sčítáme....

kolik vlastních vin

melancholie bolestná

je někdo

kdo tě nezná

déšť spláchl navždy

slzy letních lásek

ranec nesplněných snů

hrbí nám záda

touhy na prsou tlačí

má mě rád

má mě ráda

jen vidět slunce

mnohým stačí

to slunce

každý v sobě máme

a každým ránem

kousíčky z něho

rozdáváme

chci být tím sluncem

aspoň pro tebe

tak prázdnota ve mně

tolik nezebe

Život

Prachem cest úporně šlapeme

znaveni padáme na tvrdou zem

naděje nám rovná hřbet

opět jdem

jdem až tam,

kde se cesty sbíhají

kam vejít můžem

a nikdy zpět

tak živote, řekni mi

až budu se tě ptát

co stálo za to

rovně stát

a jít

vím, že zašeptáš mi -

vždyť stačilo jenom

žít

Čas

Po listu list k zemi  padá

a tiše šumí les

co kdysi bylo, dávno odnesla řeka,

neštěkne po tobě pes,

sláva dnů příštích na každého čeká

z nadějí a slibů nepostavíš most,

tak vezmi  do své, tu dlaň, která čeká

až půjdeš kolem, ve zlaceném hávu, či  bos

Cesty

Je tolik cest

po kterých

chceme jít

a nevíme

kde končí

nesplněné sny

sbíráme

když den se s nocí

loučí.

Kolik je snů

a kolik je cest?

Marná je mnohdy

snaha

čas běží

a hloupý je ten

jenž jít, se zdráhá.

Tam

někde na rozcestí cest

prý štěstí stojí

jen bláhový tomu věří

když z prachu cest

sbírá

nesplněných snů

sbírku svoji.

Života běh našeho

čas měří

sny mohou zemřít

leč i na konci "cesty cest"

jenom víra

neumírá.

Rozum

Když Pán Bůh rozum dával,

opodál skromně stával

a čekal, čekal

řadu dní

na špetku z nůše

poslední.

Však jeho pán a Stvořitel

znaven prací zívl

"strašpytel a trpitel"!

Však neplač,

života bída ukáže ti,

že mnohdy vášně

rozumné plány zhatí.

K čemu ti rozum, člověče,

když štěstí ti jak voda

mezi prsty proteče?

Když rozum z okna mával

projíždějícího rychlíku

on na peróně stával,

tak smutně a potichu.

Náhle  vzhůru  vzhlédl

a zašeptal "Pane",

vzpomeň na mne",

jako já vzpomenu na tebe

když v očekávání hledím

tu na nebe.

A Bůh se usmál

neplač, člověče

tak jako nebe zjasnilo

se právě,

tak rozum probleskne ti

v hlavě.

A v pravý čas uzříš

myšlenek svých jas.

Kniha

Zavřená kniha a konec

v nedohlednu

stránky roztrhané,

jako mé srdce

co je to za příběh

co tahá mě

ke dnu?

Příběh nekončí

ani nezačíná

krajina snů

s šedí dnů

se prolíná

kdo mi dá radu,

když rozum zůstal

někde vzadu

a srdce cáry

nikdo neslepuje?

Zvedám se z trávy

aspoň

to zdraví, říkám si

a zbytky stránky

dávám si do kapsy

snad někdy příště

a možná nikdy

slepím tu stránku,

co život napsal

Osud

Prstem si píšu po vlnkách

ve vodě

co oči nevidí.....

a tak jsem v pohodě

to srdce nebolí

ať ví to kdokoli

jsem ráda na světě

na téhle planetě

kde lidičky

svůj život celičký

trápí se pro něco

co nikdy nebude

tak

ptám se tě, osude

cos mi dal do vínku?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesty z duše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.