Karel Hynek Mácha

Máj

Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i. / Akropolis
Kritická hybridní edice

KATALOGIZACE V KNIZE — NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Mácha, Karel Hynek

Máj / Karel Hynek Mácha. — Vydání v tomto uspořádání první. — Praha : Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i. : Akropolis, 2018. — 148 stran + 1 DVD. — (Kritická hybridní edice ; 4. svazek)

Anglické resumé

ISBN 978-80-88069-70-6 (Akademie věd České republiky. Ústav pro českou literaturu ; brožováno). — ISBN 978-80-7470-222-8 (Tomáš Filip — Akropolis ; brožováno)

821.162.3-1 * (0:82-1) * (0.027) * (0.072)

— Mácha, Karel Hynek, 1810—1836. Máj

— česká poezie — 19. století

— česká poezie

— kritická vydání

— komentovaná vydání

821.162.3-1 — Česká poezie [25]

Publikace vznikla v rámci grantu GA ČR č. GA16-02328S „Kritická hybridní edice Máchova Máje“ a s podporou na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné instituce 68378068.

Projekt „Kritická hybridní edice Máchova Máje“ je realizován ve spolupráci s Památníkem národního písemnictví v Praze.

Při práci na publikaci byly využity zdroje výzkumné infrastruktury Česká literární bibliografie (http://clb.ucl.cas.cz).

Recenzovali: doc. Mgr. Robert Adam, Ph.D., a prof. Xavier Galmiche

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2019

© Filip Tomáš — Akropolis, 2019

© Edition and Commentary — Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2019

© Graphic and Cover Design — Markéta Jelenová, 2019

ISBN 978-80-88069-70-6 (Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-222-8 (Filip Tomáš — Akropolis)

ISBN 978-80-88069-72-0 (Mobi — Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-223-5 (Mobi — Filip Tomáš — Akropolis)

ISBN 978-80-88069-71-3 (ePUB — Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-224-2 (ePUB — Filip Tomáš — Akropolis)

Obsah

Úvodem ke čtvrtému svazku Kritické hybridní edice

Předmluva ke čtenářskému vydání Máje Karla Hynka Máchy

MÁJ

Dedikace

Dedikační báseň [D1—D41]

Zpěv první [1—143]

Zpěv druhý [144—422]

Intermezzo I [423—486]

Zpěv třetí [487—674]

Intermezzo II [675—724]

Zpěv čtvrtý [725—824]

Poznamenání

Vysvětlivky

Časová osa

EDIČNÍ KOMENTÁŘ

Přehled a popis pramenů, ediční poznámky

(1) Máj (T1)

(2) Rukopis Máje (RM — R1)

(3) Tzv. Náčrt Máje (NM, dříve též MS)

(4) Úryvky z tzv. Zápisníku (Z)

(5) Úryvek z Deníku z roku 1835 (verze A — R56, verze B — R57)

(6) Tzv. Výklad Máje (VM — R14)

Hypotetické prameny

(7) Německý překlad Intermezza I v Unser Planet

(8) Přetisk dedikační básně ve Věnci ze zpěvů vlastenských

Bibliografie k edičnímu komentáři

Soupis zkratek a značek

Poděkování

Summary

Úvodem ke čtvrtému svazku Kritické hybridní edice

Jestliže bychom uznali za platný výrok filoložky Caroliny Macéové, že každý text si zaslouží být dobře edičně připraven, i když ho nikdo nebude číst, měli bychom požadavek na náročnou ediční přípravu takové literární památky, jakou je básnická skladba Máj Karla Hynka Máchy, akcentovat ještě více než u jiných textů. Máj je jistě z celé české poezie titulem nejen nejvydávanějším, ale pravděpodobně i nejvíce diskutovaným. Předcházející, třetí svazek Kritické hybridní edice (KHE) přinesl nové vydání Slezských písní Petra Bezruče, knihy básní, která svou poetikou a společenským apelem zásadně ovlivnila českou poezii dvacátého století. Byla to kniha široce recipovaná, ale také edičně velmi obtížná a historie jejího vydávání a otázky, jež z něj vyplývaly, spoluformovaly v poválečné době naši textologii jako postupně se emancipující vědní disciplínu. S přihlédnutím k důležitosti ve vývoji české poezie i k míře problémů při kritické přípravě textu se pak jako přirozeně návazná může jevit snaha edičně uchopit na platformě KHE Máchovu básnickou skladbu Máj: jde o text, jehož význam pro moderní české básnictví je nepochybný a jenž má z úzké perspektivy textologicko-ediční za sebou bohaté vydavatelské osudy.

V případě Máje byla prvotním impulsem pro jeho zařazení do KHE skutečnost, že nám jako týmu editorů bylo umožněno provést výzkum nejvýznamnějšího rukopisného pramene Máje, kompletního autografu uloženého po léta v soukromé sbírce. Tuto možnost neměli máchovští editoři po desetiletí. Spolu s tímto výzkumem, o jehož jednotlivých fázích je čtenář přítomné edice informován v komentáři a přílohách, byl text Máje (zdánlivě neproblematický a vnímaný jako do písmene usazený i v povědomí čtenářské obce) podroben kompletní revizi. Z tohoto hlediska se naše vydání uchází o pozici po boku poslední kritické edice Máje editora Karla Janského a kolektivu ze souborného vydání Máchových Básní a dramatických zlomků v Knihovně klasiků (1959), na niž navazovala i další významná vydání v uplynulém půlstoletí. Přítomný svazek přináší novou čtenářskou edici skladby, pravopisně aktualizovanou a doprovozenou edičním komentářem, v němž čtenář nalezne vedle základních informací mimo jiné také tzv. Náčrt Máje.

Čtenář srovnávající předcházející svazky KHE a přítomné vydání Máje si jistě povšimne jak rozdílů v samotném nastavení digitální edice, tak i proměny některých jejích funkčních prvků. Zásadním rozvojem ovšem prošlo to, co je běžnému uživateli skryté: kódování textu je nyní realizováno v mezinárodním standardu TEI P5, který zaručuje optimalizaci metadat i značení vlastních textů. Na prvním místě je třeba zmínit, že materiály spojené s přípravou máchovské edice si vyžádaly nové modulární nastavení digitální edice. V ní uživatel nalezne v prvé řadě textovou, obrazovou a v případě rukopisů též transkribovanou podobu všech relevantních pramenů (první vydání Máje z roku 1836, rukopis Máje, tzv. Náčrt Máje ad.). Novým způsobem jsme se rozhodli řešit prezentaci obrazové podoby rukopisů a na ni navázanou transkripci, která je nyní realizována dvěma způsoby, a to jednak formou blížící se grafickému přepisu za pomoci vytyčených polí na zveřejněné fotokopii, jednak tzv. lineární transkripcí, jež podává též interpretaci genetické roviny daného rukopisu. Dochované verze jsou usouvztažněny pomocí tzv. synoptického různočtení, které nabízí čtenáři představu o jednotlivých etapách vzniku skladby. V centru digitální edice ovšem stojí vědecká, kriticky připravená edice Máje, jejíž text, vybavený textologickými komentáři, také slouží jako výchozí znění pro čtenářské knižní vydání. Digitální edice dále vedle dokumentů, které čtenáře informují o výsledcích výzkumu rukopisu Máje, poprvé zveřejňuje obsáhlou v rukopisu chovanou práci předního máchovského badatele Oldřicha Králíka Domnělý autograf Máje, jež se týká textologické problematiky rukopisu Máchovy básně. Vzhledem k tomu, že Máj má specifické postavení v naší vydavatelské tradici, v níž počty jeho jednotlivých vydání jdou do stovek, rozhodli jsme se pro zveřejnění databáze všech tištěných českých vydání a překladů Máje z období 1836–2018 ve zvláštním modulu digitální edice. Tato databáze, jejíž jednotlivé záznamy jsou vybaveny ukázkami dobových obálek, titulních listů či ilustrací, staví na soupisu vydání Máje pořízeném Miroslavem Kolocem.

Výsledný svazek KHE tvoří hlavní výstup několikaletého projektu. Jeho nedílnou součástí je však také řada zveřejněných studií a referátů, přednesených mj. na X. textologickém kolokviu, a samostatná knižní publikace Michala Charypara Prameny Máchova Máje. Fakta a hypotézy. Tyto práce, podobně jako nové vědecké a čtenářské vydání Máje, mají za cíl rozšířit naše znalosti o tomto výjimečném díle a vytvořit předpolí pro další máchovský výzkum.

Předmluva ke čtenářskému vydání Máje Karla Hynka Máchy

Jako každé vskutku umělecké dílo je také Máchův Máj svou významovou nevyčerpatelností zdrojem neustálého proudu nových interpretací – oním symbolickým centrem či řekněme s F. X. Šaldou „hořčičným semenem“, které roste a přeměňuje se v dílech dalších generací umělců v jejich tvorbě literární, ale třeba i výtvarné. Nicméně interpretační rozporuplnost a neuzavřenost této lyrickoepické básně je, jak si již mnozí povšimli, založena patrně ještě také jinak, hlouběji. Není to jen výrazná protikladnost soudů nad Máchovým dílem, ona „nekonečná nit k uspořádání úsudků co noc a den proti sobě stojících“, jak se o ní mluvilo již nedlouho po Máchově smrti v Květech, patří sem zřejmě také neúplnost zachycených událostí, nedoslovenost či nelogičnost, vnitřní kontradikčnost a také záměrná „nejasnost“ romantického básnictví, „produktivní temnost“ romantického myšlení, jak je u Máchy pojmenoval Dmytro Čyževskij, a je to ovšem i nejistota týkající se okolností vzniku tohoto básnického díla. Dokumentační materiál nedovoluje například zcela určitě stanovit, kdy přesně byla báseň psána, a v souvislosti s tím je pak též sporné, jestli zpracovává konkrétní historii z okolí dnešního Máchova jezera, či zda obrazy koření v Máchově italské cestě, jak dokládala Růžena Grebeníčková, anebo konečně zda je Máj hlavně dílem fantazie. Vedle těchto a mnoha dalších problémů, spojených například i s autorstvím některých jiných Máchových prací (jež zpochybnil především Oldřich Králík), je zde ovšem jedna nepevnost základní, která souvisí již s vlastním textem Máchovy básně.

Text Máchova Máje je kompletně fixován ve dvou prvořadých pramenech – v prvotisku z roku 1836 a v autorském rukopisu. U prvního knižního vydání básně se jeden okruh nejistot váže na podíl redakčně-korektorských vstupů do textu, které lze sice důvodně předpokládat, nicméně je nelze konkrétně doložit. Vyčlenění posunů v textu mezi dnes nezvěstným rukopisem, jenž sloužil jako předloha pro tiskaře Jana Spurného, a vydáním Máje, které bylo patrně korigováno nejen autorem, ale též tiskařem, není přesně možné – lze jen hypoteticky poukazovat na některé pro Máchu nezvyklé způsoby záznamu. Druhý okruh pochybností nad zněním prvního vydání se týká cenzurou nařízených úprav, o nichž dnes díky výzkumu Petra Píši víme, že s vysokou pravděpodobností byly v textu provedeny, nicméně lokalizovat je můžeme opět jen s velkou mírou nejistoty. První vydání Máchova Máje tak představuje text, v němž patrně proběhly změny provedené jednak tiskárenským pracovníkem (možná za Máchovy spolupráce) a jednak samotným autorem podle nařízení cenzora. Přes to vše byl však text vydání z roku 1836 dosud obvykle chápán jako autentický a byl také volen jako základ valné většiny edic Máje.

Objev rukopisu Máchova Máje v roce 1916 nastolil několik nových otázek z různých oblastí. Jestliže dnes, po novém prozkoumání pravosti rukopisu, můžeme považovat za takřka jisté, že nalezený manuskript je celý (až na pár drobných pozdějších přípisů tužkou či jiným psacím prostředkem) zaznamenán rukou K. H. Máchy, a nejedná se tak ani o částečný pozdější padělek, jak ve studii Domnělý autograf Máje (1956), publikované poprvé zde v rámci digitální edice, dokládal Oldřich Králík, a jestliže můžeme celkem určitě tvrdit, že dochovaný rukopis není totožný ani se zněním předloženým cenzuře, ani s předlohou, z níž byl text sázen, jak předpokládal Miloš Pohorský a další badatelé, zůstává vztah tohoto rukopisu k tisku a důvod jeho vzniku ne zcela vyjasněn. Náš rukopis tak mohl být zaprvé, podle předpokladu Františka Krčmy, pořízen z dnes nezvěstného staršího zápisu, který byl podkladem taktéž pro dva (opět nedochované) povinné cenzurní opisy, z nichž jeden sloužil později pro sazbu, nebo se zadruhé může jednat o pozdější Máchův opis prvotisku, což editoři přítomné edice básně považují za pravděpodobnější. U obou eventualit je účel sepsání rukopisu opět nejasný, v prvním případě mohl být opis vytvořen za účelem ustavení grafické podoby básně jako jakási maketa, v druhém lze zas operovat s představou, že si básník opsal z prvotisku text pro vlastní potřebu, což se blíží jeho praxi uplatňované například u Zápisníku nebo u Deníku z roku 1835. Ne zcela vyjasněná provenience rukopisu a několikeré možné postavení tohoto pramene ve stemmatu si následně vynutily zvýšenou opatrnost při naší textověkritické práci. Je třeba poznamenat, že snad vzhledem k tomu, že se oba prameny z valné části kryjí a odchylky mezi nimi nemění zásadně význam textu, byl problém vzájemného genetického vztahu obou pramenů Máje a dalších konsekvencí vyplývajících z tohoto poměru pro kritiku textu dosud spíše odsouván do pozadí.

Jakkoli je podivný fakt, že oba hlavní prameny prezentují dvojí takřka identický text, býval bezmála pravidlem automatický předpoklad, že Máj je text edičně bezproblémový. Tento stav narušila jen nečetná podezření, že s tímto textem není vše v pořádku, a že v něm tedy existují místa vyžadující opravu. Některé úseky textu vzbudily pochybnosti jednou pro svou významovou nejasnost – takový je například návrh opravit znění šestého verše „květoucí strom lhal lásky žel“ na „květoucí strom lkal…“, který předložil Benjamin Jedlička. Jindy, jako v případě požadavku změnit v třetím zpěvu znění „Kde v šíré jezero uzounký ostrov sahá“ na „… ostroh…“, povstalo podezření původně z toho, že líčené události neodpovídaly představě o krajinném modelu básně. Další pochybnosti vyvolalo například nejasně motivované opakování dramatické repliky „Připraven jestiť jeho stán. / Až zítra půlnoc nastane, / vichr nás opět přivane. / Pak mu buď slavný pohřeb dán.“, kterou v nezměněné podobě opakuje v Intermezzu I po promluvě Jednoho hlasu též Sbor duchů. Tyto návrhy případných emendací by sice text mohly projasnit a domněle i „zlepšit“, nebyly však nikdy promítnuty do znění žádného kritického vydání Máje – u každého z těchto návrhů lze argumentovat pro správnost původního znění.

Zásadnější intervence, které byly v textu skutečně někdy provedeny, jsou pouze dvě. První je přesun druhého uvozovacího znaménka ve verších prvního zpěvu v promluvě Jarmily „‚On nejde! – Již se nevrátí! – / Svedenou žel tu zachvátí!‘“ na konec prvního citovaného verše, čímž došlo k přemístění druhého verše do pásma vypravěče. Danému místu lze ale rozumět také jako vnitřnímu monologu svedené Jarmily, a proto ani tuto emendaci, zvažovanou Pavlem Vašákem a provedenou podvakrát v praxi Milošem Pohorským, nechápeme jako nutnou a v přítomné edici ji nepřijímáme. Posledním případem je pak chronologicky nejnovější návrh na textovou emendaci Máje ve verších druhého zpěvu „A lehounce si vlnky hrají / jezerní dálkou pode věží, / s nimi si vlnky šepotají,“, kde toporné opakování slova vlnky je v souvislosti s analogickými verši ze začátku téhož zpěvu básně „Kol bílé věže větry hrají, / při níž si vlnky šepotají.“ vnímáno nejspíše jako přepsání z nepozornosti a korigováno Mojmírem Otrubou (jehož řešení pak prakticky provedly edice Miroslava Červenky a Marty Soukopové v České knižnici) na znění „A lehounce si vlnky hrají / jezerní dálkou pode věží, / s nimi si větry šepotají,“. Dotyčný úsek považují i editoři přítomného vydání za chybný, opravují jej však tak, aby byly zachovány původní Máchovy analogické vazby hrajících si vlnek a šepotajících větrů změnou vlnek na větry v prvním verši daného úseku, tedy do podoby „A lehounce si větry hrají / jezerní dálkou pode věží, / s nimi si vlnky šepotají,“. Všechny zmíněné návrhy na opravy textu ustavují ovšem další, někdy jen hypotetickou rovinu rozumění a ukazují k nové vrstvě nejistot kolem textu Máje.

Těchto několik zvažovaných intervencí ovšem rozhodně nezajišťuje zcela bezpečný text. Vedle nich stojí ještě velká skupina dalších problematických jevů, jež dále navyšují nesamozřejmost textu Máje. Žádný editor si například nikdy nemůže být zcela jist svou úpravou členění básně na odstavce. Tento problém vzniká v závěru tiskových stran u prvotisku a identicky na koncích listů u takřka shodně rozvrženého rukopisu, kde se tato hranice patrně někdy kryje také s konci odstavců, jindy však prochází uvnitř nich. Možnost předělu lze vyloučit jenom na základě formálních kritérií, jako je neukončenost věty nebo pokračující schéma rýmů, v několika případech není však stále otázka potenciálního předělu jednoznačně rozhodnutelná. V takových situacích se nabízí následovat tradiční způsob podání, avšak i ten od vydání k vydání nutně kolísá. Dvojí je také například způsob přepisu původního zápisu u slova angel, jež je možno transkribovat buď jako angel, či ve shodě s převažující tradicí a snad i se záměrem autora jako anjel (pro tvar anjel se nakonec naše edice rozhoduje podle úzu obdobného tiskového písma v jiných textech vydaných tiskařem Janem Spurným, kde jsou znaky pro g a pro j zřetelně graficky odlišeny). To je jen několik případů, u nichž je ediční řešení variabilní, další taková řešení jsou konkrétně vyznačena ve vědecké edici umístěné na přiloženém DVD.

Uveďme ještě jednu, napohled subtilní rovinu, na níž však přesto vznikají značné nejistoty v podání textu Máje – je to vrstva edičního zpracování, jež se týká pravopisné úpravy textu. Někdy totiž nejde jen o aktualizaci zastaralé konvence, ale o interpretaci. To je patrné například u interpunkce, která v takto syntakticky složitém textu představuje značný problém. Třeba v úvodních verších Intermezza II čteme v prvním vydání básně znění: „Stojí hory proti sobě, / z jedné k druhé mrak přepnutý / je, co temný strop klenutý, / jednu k druhé pevně víže.“ Pro řešení interpunkce daného úseku je pak podstatné, zda slovo je na začátku třetího verše úseku „je, co temný strop klenutý,“ chápeme jako sloveso, či jako zájmeno; v druhém z těchto případů lze v tomto verši obě čárky vypustit, jak činíme také v přítomné edici: „Stojí hory proti sobě, / z jedné k druhé mrak přepnutý / je co temný strop klenutý / jednu k druhé pevně víže.“ Další otázkou je pak míra sjednocování textu u variantních míst, kde Mácha ponechal drobné odlišnosti – například jednou v básni čteme „po tváři slzy – pot a krev“, podruhé „po tváři slzy – pot – a krev“; podobných míst, kde by potenciálně bylo možné provést sjednocovací úpravu, lze v textu Máje nalézt desítky.

Přes všechny tyto ambivalence a nestabilitu textu Máchova Máje, na něž jsme v tomto krátkém úvodu položili důraz, je ediční příprava vždy především snahou nalézt a konstituovat pevný text. S vědomím neuzavřenosti tohoto hledání jsme se o to na všech rovinách edičního zpracování pokusili také my. A tak, vedle nového ověřování pravosti Máchova rukopisu, zkoumání peripetií cenzurního řízení, vztahu obou ústředních pramenů a průzkumu dosavadních vydání Máje, jsme také na rovině pravopisné přípravy usilovali omezit skupinu nejistot. Ve srovnání s kritickými vydáními, jež v letech 1948 a 1959 připravil Karel Janský (první z nich svou mírou textových úprav připomíná naše vydání vědecké, druhé pak svými zásadami souzní více s přítomnou čtenářskou edicí), i v konfrontaci s edicemi pozdějšími, naposledy s vydáními Miroslava Červenky a Marty Soukopové v České knižnici z let 1997, 2002 a 2015, postoupilo přítomné čtenářské vydání zase o kus dál v nároku na systematičnost aktualizace pravopisu.

Předkládané vydání Máje v KHE tak na jednu stranu v digitální vědecké edici otevírá a komentuje nejistoty kolem básně, na druhou se je v přítomné čtenářské edici pokouší pro daný moment co nejuspokojivěji vyřešit.

MÁJ

Báseň od Karla Hynka Máchy

Mnohováženému

pánu a panu

Hynkovi Kommovi,

usedlému měšťanu pražskému,

vlastenci horlivému,

na důkaz uctivosti

obětuje

spisovatel.

Čechové jsou národ dobrý!

Nešťastný, jenž v nouzi lká,

nechť se k Čechovi obrátí,

ten mu rychlou pomoc dá;

D5

byť i Čecha nepřítelem,

nešetří Čech jeho vin.

Čechové jsou národ dobrý

a Ty Čechů věrný syn!

Sbor

Věrný syn i bratr náš,

D10

dobré Čechů srdce máš!

Čechové jsou národ statný,

nepřemožen český voj.

Nechť se s vítězstvím rozloučí,

proti němuž český boj.

D15

Čech kde stojí, krutá bitva

tamť, i mnohý slavný čin.

Čechové jsou národ statný

a Ty Čechů věrný syn!

Sbor

Věrný syn i bratr náš,

D20

statné Čechů srdce máš!

Čechové jsou národ věrný,

věrnost jejich první čest;

vlasti své i svému králi

Čech i v smrti věrný jest.

D25

Bůh můj — král můj — vlasti moje!

poslední je Čecha vzdech.

Čechové jsou národ věrný

a Ty syn jich — věrný Čech!

Sbor

Věrný Čech i bratr náš,

D30

věrné Čechů srdce máš!

Věrný syn jsi Čechů kmene,

věrný bratr bratřím svým;

jazyk český je i Tobě

otců drahým dědictvím.

D35

České hory — české doly —

české luhy — český háj —

šírá vlasť — ta česká země

nejmilejšíť Tobě ráj.

Sbor

Věrný Čech jsi — vlastenec,

D40

protož vděčný u věnec

květ Ti vije Čecha máj!

1

Byl pozdní večer — první máj —

večerní máj — byl lásky čas.

Hrdliččin zval ku lásce hlas,

kde borový zaváněl háj.

5

O lásce šeptal tichý mech;

květoucí strom lhal lásky žel,

svou lásku slavík růži pěl,

růžinu jevil vonný vzdech.

Jezero hladké v křovích stinných

10

zvučelo temně tajný bol,

břeh je objímal kol a kol;

a slunce jasná světů jiných

bloudila blankytnými pásky

planoucí tam co slzy lásky.

15

I světy jich v oblohu skvoucí

co ve chrám věčné lásky vzešly;

až se — milostí k sobě vroucí

změnivše se v jiskry hasnoucí —

bloudící co milenci sešly.

20

Ouplné lůny krásná tvář —

tak bledě jasná, jasně bledá,

jak milence milenka hledá —

ve růžovou vzplanula zář;

na vodách obrazy své zřela

25

a sama k sobě láskou mřela.

Dál blyštil bledý dvorů stín,

jenž k sobě šly vzdy blíž a blíž,

jak v objetí by níž a níž

se vinuly v soumraku klín,

30

až posléz šerem vjedno splynou.

S nimi se stromy k stromům vinou. —

Nejzáze stíní šero hor,

tam bříza k boru, k bříze bor

se kloní. Vlna za vlnou

35

potokem spěchá. Vře plnou —

v čas lásky — láskou každý tvor.

Za růžového večera

pod dubem sličná děva sedí,

se skály v břehu jezera

40

daleko přes jezero hledí.

To se jí modro k nohoum vine,

dále zeleně zakvítá,

vzdy zeleněji prosvítá,

až v dálce v bledé jasno splyne.

45

Po šírošíré hladině

umdlelý dívka zrak upírá;

po šírošíré hladině

nic mimo promyk hvězd nezírá.

Dívčina krásná, anjel padlý,

50

co amarant na jaro svadlý,

v ubledlých lících krásy spějí.

Hodina, jenž jí všecko vzala,

ta v usta, zraky, čelo její

půvabný žal i smutek psala. —

55

Tak zašel dnes dvacátý den,

v krajinu tichou kráčí sen.

Poslední požár kvapně hasne

i nebe, jenž se růžojasné

nad modrými horami míhá.

60

„On nejde! — Již se nevrátí! —

Svedenou žel tu zachvátí!“

Hluboký vzdech jí ňádra zdvíhá,

bolestný srdcem bije cit

a u tajemné vod stonání

65

mísí se dívky pláč a lkání.

V slzích se zhlíží hvězdný svit,

jenž po lících co jiskry plynou.

Vřelé ty jiskry tváře chladné

co padající hvězdy hynou;

70

kam zapadnou, tam květ uvadne.

Viz, mihla se u skály kraje;

daleko přes ni nahnuté

větýrek bílým šatem vlaje.

Oko má v dálku napnuté. —

75

Teď slzy rychle utírá,

rukou si zraky zastírá

upírajíc je v dálné kraje,

kde jezero se v hory kloní,

po vlnách jiskra jiskru honí,

80

po vodě hvězda s hvězdou hraje.

Jak holoubátko sněhobílé

pod černým mračnem přelétá,

lílie vodní zakvétá

nad temné modro; tak se číle —

85

kde jezero se v hory níží —

po temných vlnách cosi blíží,

rychle se blíží. Malá chvíle

a již co čápa vážný let,

ne již holoubě či lílie květ,

90

bílá se plachta větrem houpá.

Štíhlé se veslo v modru koupá

a dlouhé pruhy kolem tvoří.

Těm zlaté růže, jenž při doubí

tam na horách po nebi hoří,

95

růžovým zlatem čela broubí.

„Rychlý to člůnek! Blíž a blíže!

To on, to on! Ty péra, kvítí,

klobouk, oko, jenž pod ním svítí,

ten plášť!“ Již člůn pod skalou víže.

100

Vzhůru po skále lehký krok

uzounkou stezkou plavce vede.

Dívce se zardí tváře bledé;

za dub je skryta. — Vstříc mu běží,

zaplesá — běží — dlouhý skok —

105

již plavci, již na prsou leží. —

„Ha! Běda mi!“ Vtom lůny zář

jí známou osvítila tvář;

hrůzou se krev jí v žilách staví.

„Kde Vilém můj?“

„Viz,“ plavec k ní

110

tichými slovy šepce praví,

„tam při jezeru vížka ční

nad stromů noc; její bílý stín

hlubokoť stopen v jezera klín;

však hlouběji ještě u vodu vryt

115

je z mala okénka lampy svit;

tam Vilém myšlenkou se baví,

že příští den jej žití zbaví.

On hanu svou, on tvoji vinu

se dozvěděl; on svůdce tvého

120

vraždě zavraždil otce svého.

Msta v patách kráčí jeho činu. —

Hanebně zemře. — Poklid mu dán,

až tváře, jenž co růže květou,

zbledlé nad kolem obdrží stán,

125

až štíhlé oudy v kolo vpletou.

Tak skoná strašný lesů pán! —

Za hanu jeho, za vinu svou

měj hanu světa, měj kletbu mou!“

Obrátí se. — Utichl hlas —

130

po skále slezl za krátký čas,

při skále člůn svůj najde.

Ten rychle letí co čápa let,

menší a menší, až co lílie květ

mezi horami po vodě zajde.

135

Tiché jsou vlny, temný vod klín,

vše lazurným se pláštěm krylo;

nad vodou se bílých skví šatů stín

a krajina kolem šepce: „Jarmilo!“

V hlubinách vody: „Jarmilo! Jarmilo!!“

140

Je pozdní večer — první máj —

večerní máj — je lásky čas.

Zve k lásky hrám hrdliččin hlas:

„Jarmilo! Jarmilo!! Jarmilo!!!“

2

Klesla hvězda s nebes výše,

145

mrtvá hvězda, siný svit;

padá v neskončené říše,

padá věčně v věčný byt.

Její pláč zní z hrobu všeho,

strašný jekot, hrůzný kvíl.

150

„Kdy dopadne konce svého?“

Nikdy — nikde — žádný cíl.

Kol bílé věže větry hrají,

při níž si vlnky šepotají.

Na bílé zdě stříbrnou zář

155

rozlila bledá lůny tvář;

však hluboko u věži je temno pouhé;

neb jasna měsíce světlá moc

uzounkým oknem u sklepení dlouhé

proletši se změní v pološerou noc.

160

Sloup sloupu kolem rameno si podává

temnotou noční. Zvenku větru vání

přelétá zvražděných vězňů co lkání,

vlasami vězně pohrává.

Ten na kamenný složen stůl

165

hlavu o ruce opírá;

polou sedě a kleče půl

v hloub myšlenek se zabírá.

Po měsíce tváři jak mračna jdou,

zahalil vězeň v ně duši svou;

170

myšlenka myšlenkou umírá.

„Hluboká noc! Ty rouškou svou

teď přikrýváš dědinu mou

a ona truchlí pro mě! —

Že truchlí? — Pro mě? — Pouhý sen!

175

Ta dávno neví o mně.

Sotvaže zítra jasný den

nad její lesy vstane,

já hanebně jsem odpraven,

a ona — jak v můj první den —

180

vesele, jasně vzplane.“

Umlknul; po sklepení jen,

jenž nad sloupy se zdvíhá,

dál, dál se hlas rozlíhá;

až — jakby hrůzou přimrazen —

185

na konci síně dlouhé

usne v temnotě pouhé.

Hluboké ticho té temnosti

zpět vábí časy pominulé

a vězeň ve snách dny mladosti

190

zas žije dávno uplynulé.

To zpomnění mladistvých let

mladistvé sny vábilo zpět;

a vězně oko slzy lilo,

srdce se v citech potopilo; —

195

marná to touha v zašlý svět.

Kde za jezerem hora horu

v západní stíhá kraje,

tam — zdá se mu — si v temném boru

posledně dnes co dítko hraje.

200

Od svého otce v svět vyhnán

v loupežnickém tam roste sboru.

Později vůdcem spolku zván

dovede činy neslychané,

všude jest jméno jeho znané,

205

každémuť: „Strašný lesů pán!“

Až posléz láska k růži svadlé

nejvejš roznítí pomstu jeho

a poznav svůdce dívky padlé

zavraždí otce neznaného.

210

Protož jest u vězení dán;

a kolem má být odpraven

již zítra strašný lesů pán,

jak první z hor vyvstane den.

Teď na kamenný složen stůl

215

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Máj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.