VESMÍRNÉ MISE NIKOLY B.: ODPADKOVÁ POHROMA NA PLANETĚ ZEMI

Text copyright © by Liane Moriarty, 2007

Cover illustration copyright © by Rebecca Mock, 2018

All rights reserved

Translation © Klára Kučerová, 2019

ISBN 978-80-7617-611-9

Pro Nicolu

L. M.

Prolog

VE SVĚTLE DVOU TYRKYSOVÝCH MĚSÍCŮ a žhoucího, hvězdami posetého nebe rodinka poklidně odpočívala v zahradním bazénu.

Synek spal schoulený na hladině, palec vražený do pusy.

Dcera plula na břiše, četla knihu a rukou čeřila perlivou vodu.

Rodiče se pohupovali ve vzpřímené poloze, usrkávali borůvkový čaj z obřích šálků a sledovali večerní zprávy na velké obrazovce umístěné na konci bazénu. Mračili se a nespokojeně pomlaskávali, když rusovlasá princezna oblečená do poněkud umolousaných šatů energicky kývla hlavou do kamery.

„Ta si to nerozmyslí,“ prohlásila matka. „Je to rozmazlený fracek,“ přisadil si otec.

„Doufám, že nemluvíte o mně.“ Dcera ani nezvedla oči od detektivky.

„Samozřejmě že ne! Mluvíme o princezně,“ odpověděl otec. „Chce zničit celou planetu.“

„Kterou?“

„Zemi,“ odpověděla matka.

Dcera v tu chvíli zapomněla na knihu a zprudka se posadila. „Zemi! Tu rozkošnou planetku, kde jste byli na líbánkách? Ale tam jsme měli jet na dovolenou, oslavit vaše výročí. To přece nejde!“

„Bohužel jde,“ odpověděl otec zasmušile.

„S tím musíme něco udělat!“ prohlásila dcera.

„Nemůžeme,“ odpověděl otec.

„Ale můžeme,“ řekla matka. „A musíme.“

1
HONEYVILLSKÁ ZÁKLADNÍ ŠKOLA, HONEYVILLE, SYDNEY, AUSTRÁLIE, ZEMĚ

IKOLA BORŮVKOVÁ SEDĚLA BEZ HNUTÍ JAKO odlitá z betonu. I když se větrák u tabule natočil jejím směrem a všem ostatním vlály vlasy, jako kdyby vystrčili hlavu z okýnka jedoucího auta, ona ani nemrkla.

Zkoušela něco nového. Mentální telepatii.

Pokusnou osobou byla její učitelka, paní Cuketová, která právě něco zuřivě škrábala na tabuli a vykřikovala cosi o oceánech a mořích. Nikola neměla tušení, proč slečnu Cuketovou oceány a moře tak rozčílily. Měly by naopak navodit pocit chladivé svěžesti.

Pravé jméno paní Cuketové byla paní Cukerová, ale všichni jí tajně říkali paní Cuketová. Hodilo se to k ní – obvykle totiž mívala ve tváři ten „blé“ výraz, který byste považovali za přiměřený ve chvíli, kdy vám někdo násilím strčí do pusy plnou lžíci cuketové kaše. Celý svůj život den za dnem byla v mizerném rozpoložení, jelikož nesnášela děti a trpěla silnou alergií na křídu. Taky nenáviděla horko a v parných, dusných dnech, jako byl tento, měla obzvlášť popudlivou náladu. Kdysi jí Nikola napsala anonymní vzkaz:

VÁŽENÁ PANÍ CUKEROVÁ,

ROZHODLA JSEM SE VÁM NAPSAT, ABYCH VÁM NAVRHLA

JINÁ ZAMĚSTNÁNÍ, V NICHŽ BYSTE BYLA ŠŤASTNĚJŠÍ A MÉNĚ STRESOVANÁ. V ÚVAHU PŘICHÁZÍ TYTO ZAJÍMAVÉ POZICE:

1)  BACHAŘKA (VE VĚZENÍ S KLIMATIZACÍ)

2)  CVIČITELKA PSŮ (VELKÝCH, ZLÝCH PSŮ, NA KTERÉ JE TŘEBA KŘIČET)

3)  JAKÁKOLIV PRÁCE TAM, KDE JE ZIMA A SNÍH, A NENÍ TAM ŽÁDNÁ KŘÍDA A DĚTI!

S ÚCTOU VÁŠ

NANEJVÝŠ ZNEPOKOJENÝ ŽÁK

Nikolin táta prohlásil, že by ten dopis měla paní Cuketové poslat, a pak se smál tak moc, až mu zaskočila pizza se šunkou a ananasem a museli ho bouchat do zad. Nikolina máma řekla, že podle ní by se mohla paní Cuketová urazit a pomyslet si, že ji Nikola nepovažuje za dobrou učitelku. Nikola prohlásila, že přesně to měla v úmyslu. Pak jí máma vyprávěla nekonečnou historku o děsné učitelce, kterou měla ve škole ona, ale později se projevila jako žena s laskavým srdcem a dala jí recept na citronový koláč se zapečeným sněhem, nebo tak něco. Nikola věděla, že srdce paní Cuketová je zlé a temné, ale nechtěla se mámy dotknout, a tak ji pohladila po paži a řekla: „Díky, mami. To bylo opravdu zajímavé a moc mi to pomohlo.“

Starší bratr Šimon včera Nikole prozradil, že když si nepřeje, aby ho učitelka vyvolala, používá mentální telepatii. Prohlásil, že je to stoprocentní pravda a že podstoupí zkoušku na detektoru lži, pokud si to bude Nikola přát. Nikola konstatovala, že detektor lži nemá zrovna při ruce, a Šimon odvětil, že to je její problém, a skočil salto (byli právě na trampolíně na dvoře).

Nikola si byla poměrně jistá, že si Šimon vymýšlí, ale za pokus to stálo. Doufala, že ovládne mentální telepatii ještě před svými narozeninami, které měla prvního prosince, za pouhé tři dny. Bude to opravdu působivé. Až jí zazpívají „hodně štěstí, zdraví“, předvede svou nově nabytou fascinující schopnost. Všichni užasnou. Její poslední narozeniny byly, upřímně řečeno, poněkud nudné a ona si přála, aby tyhle opravdu stály za to. Ostatně pokud mentální telepatii zvládl Šimon, ona ji zvládne taky.

„JAK SE JMENUJE TOTO MOŘE?“ zařvala paní Cuketová, jako by byli miliony kilometrů daleko a neseděli přímo naproti ní. Bouchla křídou vedle pokroucené mapy, kterou předtím nakreslila na tabuli.

Zvedlo se pár rukou, ale paní Cuketová si jich nevšímala. Neměla ráda, když někdo znal odpověď, jelikož to znamenalo, že by pak nemohla ječet. Její růžová prasečí očka zatěkala po třídě a hledala osobu, která by se mohla splést. Kvůli alergii na křídu měla zarudlou, šupinatou kůži, a když poklepala křídou o dlaň, šupinky kůže sněžily na podlahu. Nikola měla nutkání se škrábat, jen to viděla.

„NÁZEV TOHO MOŘE MUSÍ ZNÁT KAŽDÝ Z VÁS!“

Nikole drnčely ušní bubínky.

„ŘEKLA JSEM TO ANI NE PŘED PĚTI MINUTAMI. POKUD TO NEVÍTE, TAK JSTE NEPOSLOUCHALI!“

Nikola to nevěděla. Dokonce to ani neměla na jazyku. To jediné, co měla na jazyku, byla ledově jahodová chuť nanuku, který snědla v obědové pauze.

Pokud někdy potřebovala mentální telepatii, bylo to právě teď.

Ze všech sil se snažila vyslat své myšlenky do temných, vířících hlubin mozku paní Cuketové: Nevyvolávej mě. Nevyvolávej mě. Nevyvolávej mě. Vyber Sáru Slizákovou. Vyber Sáru Slizákovou. Vyber Sáru Slizákovou.

Sára Slizáková byla Nikolina nejhorší nepřítelkyně. (Všichni věděli, že se Nikola se Sárou nesnesou, protože se před časem několikrát pohádaly před celou třídou. Nikola byla toho názoru, že Sára je jeden z nejpanovačnějších a nejprotivnějších lidí, co kdy potkala.) Naneštěstí Sára mávala rukou tak zuřivě, jako by se topila, a tak se paní Cuketová tvářila, že ji nevidí.

Nikola viděla, že paní Cuketová vrhla podezřívavý pohled na Tylera Browna.

Tyler byl jedním z nejlepších Nikoliných přátel a byl chytrý. Nikola hádala, že odpověď nejspíš zná, ale schválně nezvedá ruku. Zpoza svých kulatých brýlí upíral na paní Cuketovou nevinný pohled a krčil přitom čelo, jako by se snažil na název moře rozpomenout. Nic by paní Cuketové neudělalo větší radost než nachytat Tylera při nesprávné odpovědi, ale odváží se riskovat? Co když Tyler blafuje?

Nevyvolávej mě, nevyvolávej mě. Vyvolej Tylera! Neříkej Nikola Borůvková. Neříkej Nikola Borůvková. Řekni Tyler Brown. Neříkej…

„NIKOLA BORŮVKOVÁ!“

Nikola málem vyletěla z kůže. Nechápala to. Byla přesvědčená, že mentální telepatie funguje. Nakonec se ukázalo, že bratrovi nemůže věřit ani slovo.

„K tabuli, mladá dámo!“ Z výrazu Nikoliny tváře paní Cuketová poznala, že má vítěze (jinými slovy oběť). Podala jí křídu. „Napiš název toho moře přímo sem. Pokud jsi poslouchala, máš to hned!“

Nikola střelila pohledem na opačnou stranu třídy a uviděla svou druhou nejlepší kamarádu, Katku Hobbsovou. Tvář měla plnou zoufalství, jako by Nikola právě šla do nebezpečné bitvy. Katka měla srdce měkké jako koblihu.

Nikola se podívala zpátky na Tylera, který seděl zhrouceně na židli, jako by si chtěl dát odpoledního šlofíka. Hm. Ten s ní moc soucitu neměl! Pomalu vstala z lavice. Ruce i nohy jí změkly jako prohnětená plastelína.

„Ale ty naše malá chudinko. Vždyť je to taková strašná námaha dojít až sem k tabuli!“ posmívala se paní Cuketová.

Nikola se znova podívala na Tylera a uviděla, že se na židli zhroutil ještě víc, zvrátil hlavu vzad a oběma rukama se drží pod krkem. Co to má znamenat? Dělá si z ní legraci? Nikola po něm střelila pohledem, který říkal „to si s tebou ještě vyřídím“, ale pak si všimla, že divoce koulí očima. Snažil se jí něco říct? Zavřel oči a z koutku úst vystrčil jazyk, jako by byl mrtvý.

Mrtvý. MRTVÝ!

Samozřejmě! Část jejího mozku musela přece jen poslouchat. Odpověď zní Mrtvé moře!

V Mrtvém moři prý byla nejslanější voda na Zemi. Byla tak slaná, že v ní lidé pluli bez nejmenší námahy.

Spokojeně se pohupovali ve vodě jako korkové špunty a položit se na hladinu bylo stejně snadné, jako se položit na nafukovací matraci. Nikola si vzpomněla, že jí to připadalo jako jedna z nejzajímavějších věcí, co kdy paní Cuketová řekla, a napadlo ji, že by si plavání v Mrtvém moři docela ráda zkusila.

Nikola se usmála, čímž dala Tylerovi najevo, že pochopila, a vykročila vpřed, aby z natažené ruky paní Cuketové vzala křídu. Pak uviděla, že se tvář paní Cuketové zbarvila do vítězného rudofialového odstínu.

„TYLERE BROWNE! TY JSI PRÁVĚ NIKOLE BORŮVKOVÉ NAPOVÍDAL! NEPŘISTIHLA JSEM PRÁVĚ VÁS DVA PŘI… PODVÁDĚNÍ?“

Nikola viděla, jak Tyler zamžikal, a Katka si přitiskla ruku na pusu. Jí samotné se začala třást kolena.

A pak se to stalo.

Ozvalo se hlasité, naléhavé klepání na dveře. ŤUKY-TUK! ŤUKY-ŤUK!

Všichni se otočili a atmosféra ve třídě se okamžitě změnila – jako v onen kouzelný okamžik, kdy se na vánočním stromečku rozsvítí světla. Každou chvíli se mělo stát cosi fantastického a nečekaného. Nikola si tím byla jistá…

2

NA DVEŘE KLEPAL JAKÝSI MUŽ, ALE NEBYL to nikdo obyčejný, jako třeba ředitel pan Nicka s chlupatýma ušima, aby přišel udělat dlouhou přednášku o „odpovědnosti“ a „kolektivním duchu“ a sbírání pomerančových slupek na hřišti.

Tenhle muž vypadal docela... zajímavě.

Ne snad, že by byl zajímavě oblečený. Měl na sobě jen obyčejný oblek a kravatu. Ani jeho tvář nebyla nijak zvláštní. Měl naprosto všední obličej – vypadal jako něčí táta. (Ačkoli měl jeden z těch obrovských ježatých knírů, které občas vyvolají příšerný záchvat smíchu, kdy se na ně díváte příliš dlouho.)

Opravdu zajímavé na něm však bylo to, že byl neuvěřitelně, neuvěřitelně vysoký. Byl tak vysoký, že se musel zlomit v pase, aby prostrčil hlavu dveřmi.

„Posaď se, Nikolo!“ sykla paní Cuketová, jako by Nikola neměla u tabule co dělat. Nikola prakticky odtančila ke své lavici. Všimla si, že Tyler zpozorněl a sedí vzpřímeně, zatímco Katka scénu pozoruje rozšířenýma očima plnýma úžasu.

„Mohu vám nějak pomoci?“ utrhla se na muže paní Cuketová.

„Ach, o tom pochybuji.“ Hlas toho muže byl hladký jako zmrzlina s horkou karamelovou polevou.

„Ale já o žádné návštěvě nejsem informována. Kdo jste? Co chcete?“

„Jmenuji se Georgio Gorgioskio a přiletěl jsem z opačného konce galaxie. Jsem na vysoce tajné misi, která se vás netýká. A teď si, pokud vám to nevadí, kleknu. Stropy na vaší planetě jsou hanebně nízké, není-liž pravda?“ S těmito slovy muž poklekl a dál se třídou docela ladně šoural po kolenou. Vlasy na vršku hlavy se zlehka otřel o žárovku.

Uctivě se třídě uklonil.

„Obávám se, madam, že vás musím se vší zdvořilostí požádat, abyste odešla,“ řekl Georgio Gorgioskio paní Cuketové. „Mé poslání se týká výlučně žáků. Prosím, opusťte místnost.“

Třídou proběhla tichá vlna nadšeného „uch!“ a nechápavého „ech?“.

Tvář paní Cuketové Nikole připomínala hrnec, který má každou chvíli překypět. „Nevím, kdo jste a odkud jste přišel,“ vyprskla. Kapičky slin se rozlétly na všechny strany. „Já z téhle třídy rozhodně neodejdu! Tohle je moje třída. Nemáte právo mi něco nařizovat, vy, vy… tyčko!

Až do této chvíle Georgio naslouchal se zdvořilým, mírně zaujatým výrazem, ale při slově „tyčko“ se jeho tvář proměnila.

„Nikdy, nikdy mi neříkejte tyčko, vy příšerná ženská s ciferníkem jako cuketa!“ Natáhl jednu ze svých dlouhých paží, popadl paní Cuketovou a vystrčil ji ze třídy jako hadrovou panenku.

Třída vybuchla.

Zlobiví kluci vzadu bouchali pěstmi do lavic, dávali si placáka a řvali: „Bravo, Georgio!“ Dokonce i premianti vepředu tleskali a uměřeně jásali.

„Děkuji vám! Opravdu, děkuji!“ Georgio se zdál být upřímně dojat a zlehka se uklonil. „A teď vás prosím o pozornost.“

Třída okamžitě ztichla. Bylo to ticho, o jakém si paní Cuketová mohla nechat jen zdát.

Georgio se na okamžik odmlčel a pak zdvihl bradu. Jeho jasně modré oči zazářily a on doširoka rozpřáhl ruce. „Přišel jsem, abych našel velvyslance pozemšťanů.“

Všichni na něj zírali. Neměli tušení, o čem to mluví, ale rozhodně to znělo zajímavě.

Georgio se zatvářil rozzlobeně. „NESLYŠELI JSTE? PŘIŠEL JSEM, ABYCH NAŠEL VELVYSLANCE POZEMŠŤANŮ!“ zaburácel.

Ve třídě bylo ticho. Nikdo nevěděl, co říct.

Georgio spustil paže. „Vidím, že nemáte tušení, o co běží. Dobře, budu stručný. Prověřuji všechny školáky po celém světě, abych se pokusil najít osobu schopnou ujmout se role velvyslance pozemšťanů. Velvyslanec či velvyslankyně, pokud ho či ji najdu, se pak připojí ke mně na mé vysoce tajné intergalaktické misi.“

Sára Slizáková vymrštila ruku do vzduchu a začala jí divoce mávat.

Georgio se zatvářil zaskočeně, jako by něco takového ještě nikdy neviděl. „Jsi v pořádku?“ zeptal se jí starostlivě. „Trpíš nějakou nemocí? Obávám se, že takové potíže řešit neumím.“

„Jen jsem se chtěla na něco zeptat,“ řekla Sára. „Jakou kvalifikaci na post velvyslance pozemšťanů požadujete? Jsem předsedkyně třídy, tudíž mám výtečné vůdčí schopnosti.“

„Právě jsem se k tomu chtěl dostat, ty divné děvče!“ prohlásil Georgio. „Jsem předsedou dosti výjimečného výboru složeného z těch nejbystřejších a nejschopnějších myslitelů, jaké nejspíš kdy potkáte. Společně jsme stanovili ucelený a velmi důmyslný testovací proces umožňující určit tu správnou osobu pro tuto misi. Nebudu vysvětlovat dál – kdybyste se to snažili pochopit, vaše malé mozečky by mohly vybuchnout… a to by nebyl hezký pohled. Potřebujete vědět jediné: domníváme se, že na celé této planetě je jen jediné dítě s vlastnostmi potřebnými ke splnění této mise. Zatím jsme bezúspěšně otestovali dvě miliardy tři tisíce čtyřicet dva dětí. Což znamená, že zbývá ještě…“ rychle něco s mumláním spočítal na prstech, „… čtyři biliony pět set dvacet tři dětí.“

Na okamžik se zdál být sklíčen představou všech těch dětí, které je třeba ještě otestovat, ale pak se rozzářil. „Kdo ví!“ vykřikl. „Velvyslanec pozemšťanů může být právě v této třídě a sedět přímo naproti mně! Velvyslankyní pozemšťanů můžeš být například ty!“ Ukázal na Lizbeth-Ann Robertsovou, která byla neskutečně pěkná a hodně sebestředná.

Všichni žárlivě zírali na Lizbeth-Ann, která pohazovala ohonem a třepotala řasami. Georgio přimhouřil oči a znova si Lizbeth-Ann přeměřil. Zamračil se.

„Ačkoli o tom pochybuji,“ dodal a Lizbeth-Ann uraženě vyšpulila ret.

„Dost otálení!“ vykřikl Georgio. „Nechť začne testování. Všichni vstaňte. Za pár minut se dozvíme, zda je v této třídě velvyslanec pozemšťanů!“

3

VŠICHNI TIŠE VSTALI V LAVICÍCH. NIKOLE tlouklo srdce, jako by se právě ocitla na nejvyšším bodě horské dráhy. Ohlédla se na Tylera, který strnule stál v pozoru. Nikola věděla, že si Tyler přeje stát se velvyslancem pozemšťanů tak moc, že z toho nejspíš má bolení hlavy. Když Georgio pronesl slova „intergalaktická mise“, Tylerovi poskočila brada vzhůru a zrudly mu špičky uší. Tyler snil o tom, že se stane astronautem. Pořád říkal věci jako: „Už se nemůžu dočkat, až z téhle planety vypadnu,“ a pořád psal do NASA dotazy, jestli by u nich po škole nemohl dělat brigádu. Byl opravdu chytrý, a přestože nebyl zas tak moc odvážný, Nikolu napadlo, že by byl skvělý velvyslanec pozemšťanů. Doufala, že je to on. A doufala, že to není Sára Slizáková.

„Uděláme to takto,“ Georgio vytáhl z kapsy velký, lesklý červený zápisník, „začnu klást jednotlivé otázky. Pokud vaše odpověď na otázku bude ne, pak si musíte okamžitě sednout. Pokud vaše odpověď bude ano, pak můžete zůstat stát. Jestliže nějakou pozoruhodnou náhodou zůstane po mé poslední otázce stát jediné dítě, pak se velvyslancem pozemšťanů stane ono.“

„A žádné podvádění!“ zaburácel tak hlasitě, až všichni nadskočili. „Poznám, když budete podvádět.“

„První otázka – máte ve jméně nebo příjmení písmeno ,R‘? Posaďte se, pokud je odpověď ne. Prostřední jména se nepočítají. Přezdívky se nepočítají.“

Asi čtrnáct lidí po chvilce zuřivého přemýšlení kleslo na své židle. Nikola spokojeně pomyslela na ,R‘ v Borůvková. Aspoň že nebyla mezi prvními vyřazenými.

Nikolu napadlo, že Katka jen předstírá, že je smutná, když si sedala. Nerada odjížděla z Honeyvillu, i když to bylo jen vlakem do města, a intergalaktická mise by nejspíš nebyla nic pro ni.

Bruno Eccleston se posadil taky, ale byl to neskutečně protivný kluk, tudíž se ho nikdo nesnažil upozornit, že ve jméně Bruno je ,R‘. (Pak, když už bylo moc pozdě, mu to jeden kluk řekl a Bruno ho praštil do nosu.)

„Druhá otázka.“ Georgio zvedl dva prsty. „Máte aspoň tři pihy?“

Nikola, která vždycky nenáviděla svých sedm pih na nose, si je rázem upřímně zamilovala. Tyler strnule stál a na pihovaté tváři měl strohý výraz válečníka. Lizbeth-Ann se snažila Georgia přesvědčit, že má ještě jednu pihu na břiše, ale Georgio na ni zíral tak dlouho, až si rozmrzele sedla.

„Narodili jste se v jednom z následujících měsíců: prosinec, březen, duben, nebo... červen?“

Nikola poděkovala své šťastné hvězdě, že má narozeniny, kdy je má. Jen o jediný den dříve a narodila by se v listopadu. Tyler měl narozeniny v září. Rychle si sedl a obdařil Nikolu vážným úsměvem. Teď to bylo na ní. Kvůli chudáku Tylerovi musí dojít tak daleko, jak to jen bude možné.

Teď už stálo jen sedm lidí. „Čtvrtá otázka – máte akvarijní rybičku?“

Nikola, která považovala svou zlatou rybku za poněkud nudného mazlíčka, rázem došla k názoru, že Zlatce dopřeje něco dobrého, až se vrátí domů.

Stáli čtyři lidé.

„Pátá otázka – nesnášíte cuketu?“ Po této otázce pořád stáli čtyři.

„Šestá otázka – zvládnete provést kterýkoli z následujících tří úkolů: chodit po provaze, pitvat krysu nebo jet na kolečkových bruslích pozadu?“

Nikola nevěděla, jak se chodí po provaze, ani jak se pitvá krysa, ale uměla do jisté míry jezdit na kolečkových bruslích pozadu, i když přitom skoro vždycky spadla.

„Nezáleží na tom, jak dobře dokážete úkol vykonat!“ vykřikl Georgio, jako by jí četl myšlenky. Nikola zvedla oči vzhůru a měla pocit – nebyla si ale jistá, jelikož jeho tvář byla tak vysoko –, že vidí nepatrný náznak mrknutí.

Teď už stáli jen tři lidé. Možná budu velvyslancem pozemšťanů! Ozval se hlásek v její hlavě. Ale ne, nebudeš, prohlásil jiný přemoudřelý, afektovaný hlas v hlavě. Nejsi dost dobrá, Nikolo Borůvková! Na tebe žádné dobrodružství nikdy nečeká!

„Sedmá otázka – máte nějaký fialový kus oblečení?“ Nikola nebyla schopna jasně myslet. Veškeré oblečení, na které si dokázala vzpomenout, mělo jinou barvu než fialovou. Červené šaty, žlutý svetr, modré džíny – to všechno se převalovalo v její mysli. Jakou barvu měly její ponožky? Nebyly všechny bílé?

Už to chtěla vzdát a posadit se, když si všimla, že se Katka na protější straně třídy chová podivně. Opisovala rukama kruhy a s hlavou otočenou na stranu otvírala pusu.

„Hmmm?“ Nikola už napůl seděla. Katka si ucpala nos a poskakovala nahoru a dolů. Aha! Katka dělala, že plave, protože Nikoliny nové plavky byly fialové! Jak na to mohla zapomenout? Znova se napřímila a vrhla na Katku vděčný pohled.

Teď už stály jen dvě osoby. Nikola Borůvková. Sára Slizáková.

Zapřisáhlé nepřítelkyně.

Bylo to jako na boxu. Byli tu „Sářini“ fanoušci a „Nikolini“ fanoušci.

Atmosféra přímo sršela napětím.

„Osmá otázka.“ Georgio se vzletným gestem obrátil stránku ve svém notesu. Vypadal, že si to užívá. „Začíná jméno tvé oblíbené pláže na písmeno ,K‘?“

„Krásná pláž,“ prohlásila Sára samolibě. Její podporovatelé bouchali do lavic.

„Kamarádská pláž!“ kontrovala Nikola.

„Nikola je vítěz! Nikola je vítěz!“ provolávali Nikolini příznivci.

„Tiše prosím,“ napomenul je Georgio. „Následující otázka je velmi důležitá.“

Třída okamžitě ztichla. Bylo takové ticho, že byste slyšeli spadnout špendlík. Vlastně jste ho i mohli slyšet, protože Sandra McCabeová upustila zavírací špendlík a všichni to slyšeli.

„Devátá otázka zní – a až ji položím, nechci slyšet nic kromě Nikoly a Sáry – umíte psát příběhy?“

Kromě několika přidušených výkřiků a tlumených vyjeknutí bylo ticho.

„Sáro,“ pronesl Georgio tiše. „Chci, abys odpověděla první.“ Všichni čekali, co Sára řekne.

„Ano,“ prohlásila.

Nikola prudce otočila hlavu a probodla Sáru pohledem. Sára byla v psaní příběhů nemožná. Byly nudné, vždycky v nich byla kupa pravopisných chyb a dalo se poznat, že vykrádá nápady z různých televizních show.

Sára byla dobrá v zeměpisu a geometrii a tělocviku a skoro ve všem, v čem člověk mohl být dobrý. Nikola byla dobrá v psaní příběhů. Byla to její jediná silná stránka. Všichni ve třídě to dobře věděli. Dokonce i obličej paní Cuketové vypadal o něco méně cuketově, když Nikola četla své příběhy.

„Je to pravda, Sáro?“ zeptal se Georgio.

„Ano,“ zalhala Sára neochvějně a upírala přitom pohled na Georgiovo břicho.

„Podívej se na mě, Sáro,“ vybídl ji Georgio.

Aby se Sára mohla podívat Georgiovi do očí, musela zvrátit hlavu tak moc, že prakticky udělala most.

„JSI DOBRÁ V PSANÍ PŘÍBĚHŮ?“ zařval Georgio a přátelské modré oči mu zrudly vzteky. „Zas tak moc ne, řekl bych.“

Opravdu to tenké, vyděšené pípnutí byl hlas panovačné Sáry Slizákové? Nikola tomu nemohla uvěřit. Sára se posadila, položila hlavu na lavici a začala hlasitě plakat a popotahovat, bouchala pěstmi a dupala nohama.

„A tvoje odpověď, Nikolo?“ zeptal se Georgio.

Nikolin hlas skřípal samým vzrušením. „Moje odpověď je ano, jsem v tom vážně dobrá.“

Georgio dopřál třídě několik sekund jásotu, než řekl: „Nenechávejte se příliš unést, prosím. Takto daleko jsem se dostal už dřív a stejně jsem ztroskotal na poslední otázce. Nicméně pokud Nikola na další otázku odpoví ano, pak se stane velvyslankyní pozemšťanů!“

Sára Slizáková se utápěla v čerstvém přívalu žárlivých slz. „Ticho buď,“ utrhl se na ni Georgio. „Tak, desátá otázka zní...“

4

NIKOLA ZAVŘELA OČI A OČEKÁVALA DESÁTOU otázku. „Podařilo se ti někdy přesvědčit osobu, která se už rozhodla, aby změnila názor?“

Nikola otevřela oči a zamrkala. Taková divná otázka.

Vzpomněla si na mámu, jak se onehdy rozhodla, že je na Nikole, aby uklidila koupelnu, i když venku byl ten nejkrásnější slunečný den v celé historii. Přesvědčila ji Nikola, aby změnila názor? Ne.

Pomyslela na tátu, který si usmyslel, že chce sledovat nějaký nudný dokument o rocku ze sedmdesátých let, i když Nikola věděla, že usne na gauči dříve, než film skončí. A dokázala ho přesvědčit, aby to přepnul na něco jiného? Ne.

Vybavila si svého bratra, Šimona, když se rozhodl, že potřebuje počítač přesně ve stejnou chvíli, kdy si ho chtěla vzít ona. Přesvědčila ho někdy – třeba jen jednou –, aby ji tam pustil první? Nikdy.

Nikola nikdy nikoho nedokázala přesvědčit, aby změnil názor, když se už dotyčný jednou rozhodl. Její odpověď byla ne. Bude si muset sednout.

„Mám opakovat otázku?“ zeptal se Georgio.

Takže není velvyslankyní pozemšťanů. Samozřejmě že ne. Neměla v to nikdy doufat. Ale bylo to takové zklamání, když už se dostala tak blízko.

Jsem tak... zkormoucená, pomyslela si. (Na příležitost použít slovo ‚zkormoucená‘ – což znamenalo moc, moc smutná – čekala už celou věčnost. Bylo fajn konečně mít příležitost.)

Nebudu plakat, rozhodla se. Ať jsem zkormoucená sebevíc. Odvážně zvedla bradu. „Moje odpověď zní…“

„Moc se omlouvám!“ Georgio chvatně listoval svým obřím zápisníkem a zuřivě se přitom škrábal na bradě. „Myslím, že jsem položil nesprávnou otázku. Ano! Byla to chyba! Neuvěřitelný přehmat z mé strany.“

Třídou se rozlehl zmatený šum. „Správná desátá otázka je tato – máš ve vlasech něco červeného?“

Nikolino srdce, které se na chvíli povzneslo nadějí, opět padlo do hlubin jako kámen. Podruhé zkormoucená! Samozřejmě že nic červeného ve vlasech neměla. Nikdy nic ve vlasech nenosila – ale moment – nikdy kromě dneška!

Když toho dne ráno snídala, máma řekla: „Proč nenosíš tu pěknou sponku s motýly, co ti dala Nana?“ Vzala sponku z konferenčního stolku, kam ji Nikola odložila, a sepnula s ní Nikole vlasy. „Tak!“ prohlásila.

„Vypadá to moc hezky a aspoň ti nepadají vlasy do očí.“ Pravda byla taková, že Nikole se ta sponka moc nelíbila a chtěla si ji sundat, než odejde do školy, ale pak na to zapomněla.

„Tvoje odpověď zní?“ otázal se Georgio.

„Moje odpověď zní ANO!“ Nikola slavnostně vytáhla motýlí sponku z vlasů a zvedla ji do výšky.

Georgio na kolenou obzvlášť podivně poskočil (což muselo dost bolet), máchal pažemi jako slepice křídly a plácal se dlaněmi do stehen. „JUCHŮŮŮŮŮ! Konečně jsem našel velvyslankyni pozemšťanů. Jsi to ty, Nikolo Borůvková! Jsi to TY!“

5

NEMŮŽU BÝT VELVYSLANKYNÍ POZEMŠŤANŮ, pomyslela si Nikola. To musí být nějaký omyl. Za chvíli si uvědomí, že je to omyl, a pak se mi budou všichni smát!

Když poprvé jela na Ďábelské horské dráze, bylo to děsivé a zároveň vzrušující. Úplně stejně se cítila i teď, až na to, že samozřejmě neječela, ale usmívala se tak usilovně, až ji z toho bolela pusa.

Nikolini i Sářini fanoušci tleskali a jásali. Když Sára uslyšela, že se Nikola stává velvyslankyní pozemšťanů, dostala záchvat slabosti a teď ležela na podlaze s rukou na čele a dožadovala se, aby jí někdo donesl sklenici limonády bez bublinek. Ostatní děti předstíraly, že ji neslyší, a překračovaly ji, aby se dostaly k Nikole. Všechny holky se ve velkém kruhu shlukly kolem Nikoly a snažily se ji obejmout, zatímco kluci jí potřásali rukou a plácali po rameni.

„Jsi dobrá, Niko!“ prohlásil Bruno.

„Ach! Díky, Bruno.“

„Vždycky jsi byla moje nejlepší kamarádka,“ řekla Lizbeth-Ann přihlouplým televizním hlasem.

„Ne, nebyla.“ Nikola jen zakoulela očima a podívala se na Katku, která stále ještě byla celá zrudlá vzrušením.

„Gratuluji, Nikolo,“ řekl Tyler vážným tónem. „Věděl jsem, že Sáru porazíš.“

I když na ni musel žárlit, pořád se choval mile. Na Nikolu to udělalo dojem. Nebyla si jistá, zda by se zachovala tak dospěle, kdyby Tyler získal něco, co by ona opravdu moc chtěla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odpadková pohroma na planetě Zemi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.