Miluj mě jakkoli

EVERYWHERE AND EVERY WAY

Copyright © 2016 by Jennifer Probst All rights reserved

Translation © Zuzana Hanešková, 2019

ISBN 978-80-249-3927-8

Možná, že spokojenost, kterou potřebuji, závisí na mém odchodu, abych poté, co odejdu a vrátím se zpět, ji našel doma.

Rúmí

Domy stavíme proto, abychom v nich žili, a ne proto, abychom na ně hleděli; ať má tedy využití přednost před jednotností.

Francis Bacon

Věnováno památce Rochelle Penny Zwickelové,

mé druhé „mámy“, která mi otevřela své srdce

i dům a udělala ze světa neobyčejnější místo.

Chybíš nám každý den.

Těm, kdo hledají skutečný domov: můžete jej hledat,

postavit, vyzdobit a změnit, ale já věřím,

že domovem je jakékoli bezpečné místo,

které přináší útěchu a klid.

A domov je vždy lepší, když jej sdílíte

s někým, koho milujete.

Prolog

Caleb Pierce toužil po studeném pivu, klimatizaci, svých psech a možná hezké brunetce, která by mu zahřívala postel.

Místo toho se mu dostalo vlažné vody, dusného vedra, třeštící hlavy a hlavně vzteklé potvory, která zkoušela jeho trpělivost.

A to bylo teprve osm ráno.

„Snad tisíckrát jsem vám říkala, že chci mít ložnici své matky poblíž garáže.“ Lucy Weatherspoonová zabodla prst s francouzskou manikúrou do konstrukce a zpátky do plánů, které dvanáctkrát předělávali. „Chci, aby měla soukromí a vlastní vchod. Pokud je tohle garáž, proč je ložnice na opačné straně?“

Znovu si připomněl, že vést vlastní podnik s sebou přináší výzvy. Jednou z nich byli klienti, kteří se domnívali, že stavět dům je zhruba totéž, jako nakupovat v hypermarketu. Jistě, na obtížné klienty byl zvyklý, ale Lucy pokoušela dokonce i jeho trpělivost. Mluvila s ním jako s pitomcem jen proto, že nosil děravé džíny a otlučené pracovní boty a celé tělo měl pokryté prachem. Intuice mu napovídala, aby tu zatracenou práci – postavit jí vysněný dům – odmítl, ale jeho paličatý otec si prosadil svou, zavolal jejímu manželovi kongresmanovi a řekl mu, že Pierce Brothers by byli podělaně nadšení, kdyby se mohli projektu ujmout. Moc byla vždy otcovou slabinou. Nejspíš se domníval, že mu ten politik bude dlužit laskavost.

Tedy, Cal by raději podstoupil prohlídku prostaty, než aby musel jednat s manželkou kongresmana Weatherspoona.

Otřel si pot z čela a podle toho, jak lehce nakrčila nos, si uvědomil, že jí smrdí. Jen tak pro legraci popošel o krok blíž. „Paní Weatherspoonová, procházeli jsme to několikrát a vy jste mi to odsouhlasila. Vzpomínáte? Ložnice vaší matky má být na opačné straně domu, protože jste se rozhodla, že chcete, aby byla místnost s kulečníkem přístupná z garáže. Samozřejmě můžu ložnici umístit do prvního patra a se soukromým vchodem, ale museli bychom vyřešit schody nebo výtah.“

„Ne, chci, aby byla v přízemí. Nevzpomínám si, že bych něco takového odsouhlasila. Říkáte mi, že si musím vybrat mezi svou matkou a místností s kulečníkem?“

Ze všech sil se snažil neskřípat zuby. Už přišel o příliš mnoho skloviny a u téhle zakázky sotva kopli do země.

„Ne. Říkám, že jestli tu ložnici umístíme na druhou stranu domu, nenaruší architektonické linie a můžete mít všechno, co chcete. Přesně. Jak. Jsme. To. Probrali.“

Poklepávala holou nohou v botách na vysokém podpatku a pozorně si jej prohlížela, jako by se snažila přijít na to, jestli je uštěpačný pitomec, nebo jen nemá ponětí, jak mluvit s místními. Ze všech sil se tvářil jako pitomec a ona si nakonec povzdechla. „Dobře, v tomhle vám ustoupím.“

No skvělý.

„Ale změnila jsem názor, pokud jde o to víceúrovňové patro. Na Houzzu jsem našla tuhle fotku a chci, abyste to předělal.“ Přistrčila mu nablýskanou vytištěnou fotografii mohutného atriového domu inspirovaného arizonským stylem, obklopeného pouští. A ano, přesně jak předpokládal, bylo to z lázeňského hotelu, který se nijak nepodobal pozemku s výhledem na jezero, na kterém právě stavěl. Jakkoli mu bylo jasné, že na elegantním domě v koloniálním stylu, který by mohl konkurovat jižanským plantážnickým sídlům, by to vypadalo směšně, přinutil se přikývnout a předstírat, že si obrázek pozorně prohlíží.

„Ano, o tom si rozhodně můžeme promluvit. Protože to patro nenaruší nosnou konstrukci, jak je teď naplánovaná, zrevidujme to, až začneme navrhovat vnějšek.“

To ji uchlácholilo natolik, že se na něj strnule usmála. „Výborně. Nu, raději bych měla jít. Jdu pozdě na charitativní snídani. Ozvu se vám později, Calebe.“

„Báječné.“ Přikyvoval, zatímco opatrně procházela staveništěm, a sledoval ji, jak odjíždí v naleštěném černém mercedesu. Cal potřásl hlavou, zhluboka se napil vody a pak si hřbetem ruky otřel ústa. Příště nechá svého architekta Bradyho, aby s ní jednal. Když navrhovali plány, dokázal okouzlit nekonečné zástupy žen, ale když došlo na scénky přímo na stavbě, nebyl nikdy po ruce.

Jenže Brady byl vždycky chytřejší než on.

Cal vyrazil, aby zkontroloval svou partu. Ze stařičkého rádia, které se nijak nepodobalo těm módním iPodům, duněli klasičtí Aerosmith. Měl ho s sebou při stovkách zakázek, bylo špinavé, často promáčené, otlučené následkem mnoha pádů a stále fungovalo. Při běhu samozřejmě dával přednost bezdrátovým zařízením, ale jinak měl Cal vždycky pocit, že se narodil o pár desetiletí později, než měl. Sám dával přednost jednoduchosti. Ta fungovala velmi dobře, ale čím víc domů postavil, tím častěji se setkával s požadavky na rozmarnější vybavení, na nekonečné množství pokojů, které nikdy nikdo nevyužije, a na to, aby upravoval pozemky, které by bylo lepší nechat na pokoji.

Kývl mimoděk na Jasona, který právě dokončoval rámovou konstrukci, a přejel rukou po dřevě, aby zkontroloval stabilitu a strukturu. Jeho ruce byly prodloužením všech smyslů, schopné rozeznat slabiny skrývající se ve shnilém dřevě či nesprávnou délku. Samozřejmě nebyl tak nadaný jako jeho nejmladší bratr Dalton, kterému přezdívali Kouzelník se dřevem. Jejich prostřední bratr Tristan se tomu jen smál a navrhoval, aby místo toho říkali Kouzelník s klackem, že by to bylo přesnější. Vždycky měl z nich ze všech nejprořízlejší pusu.

Cal zahnal myšlenky na bratry z hlavy, posunul si ochrannou přilbu a rychle pokračoval ve své obchůzce. Během posledního roku se Pierce Brothers Construction rozrostla, ale Cal odmítal obětovat kvalitu na úkor otcovy neustálé potřeby, aby byli tou největší společností na Severozápadě.

Jako na zavolanou mu zničehonic zavřeštěl telefon a Cal zmáčkl tlačítko. „Ano?“

„Cale? Něco se stalo.“

Z telefonu se ozval obvykle klidný hlas jeho asistentky Sydney. V tu chvíli hluboko v nitru vytušil, že se všechno změní, jako když člověk něco vytuší těsně před vážnou automobilovou nehodou nebo pocítí prudkou bolest předtím, než si mozek uvědomí ztrátu. Cal sevřel telefon pevněji a čekal. Obklopovalo jej ranní horko. Z jasně modré oblohy, po níž pluly mraky, se mu zamlžil zrak. V uších mu zněly zvuky Aerosmith, vrtaček a kladiv.

„Tvůj otec měl infarkt. Leží v Harrington Memorial.“

„Je v pořádku?“

Sydney zaváhala. Ta odmlka mu prozradila vše, co potřeboval vědět a děsil se, že uslyší. „Musíš tam rychle jet.“

„Už jedu.“

Rychle zavolal na svou partu, strhl si přilbu, skočil do auta a vyrazil.

***

Hromada přístrojů pípala a Cal se snažil nesoustředit na hadičky vedoucí do otcova těla, které se snažily udržet jej naživu. Pokusili se ho udržet mimo, poštvali na něj ochranku a udělali scénu, ale on odmítal odejít tak dlouho, dokud mu nedovolili zůstat stát vedle lůžka, zatímco otce připravovali na operaci.

Christian Pierce byl tvrdý, nelítostný muž, který svou silou válcoval překážky i lidi jako tank. V sedmdesáti byl jen prošedivělejší na těle i na duchu a za sebou nechával strach a respekt, ale pramálo něhy. Cal mu zíral do bledé tváře, zatímco se přístroje zvedaly a klesaly, aby se jeho plicím dostávalo vzduchu, a váhavě se natáhl, aby vzal otce za ruku.

„Nech mě, proboha. Neumírám. Ještě ne.“

Cal rychle ucukl. Jeho otec otevřel oči. Přestože byly známé kávově hnědé oči zarudlé a vyčerpané, zračil se v nich náznak pohrdání nad synovou slabostí. Cal potlačil krátký záblesk bolesti a nasadil neutrální výraz.

„Dobře, protože chci, abys převzal Weatherspoonovy. Jsou jak osina v zadku.“

Otec zabručel. „Potřebuju do budoucna pár politických službiček. Nějak si s tím poraď.“ Prakticky zaprskal na sestru, která nad ním postávala a kontrolovala životní funkce. „Přestaňte do mě rýpat. Kdy odsud vypadnu?“

Hezká blondýnka zaváhala. Ouha. Jeho otec byl nejhorší pacient na světě, a když ho zahnali do kouta, dokázal uštknout rychleji než chřestýš. Zatímco se snažila vymyslet, jak to nejvhodněji říct, už vypadal, že je připravený ji verbálně roztrhat na kusy.

Cal ji zachránil tím, že mu odpověděl sám. „Nikam nepůjdeš. Doktor říkal, že potřebuješ operaci, aby ti zprůchodnili chlopně. Už tě připravujou.“

Jeho otec znovu zabručel. „Ten pitomý doktor se mě snaží dostat pod nůž už roky. Jenom chce vydělat prachy a já abych byl zticha. Pořád si stěžuje, že jsem ho s tím materiálem na dům natáhl.“

„Udělals to.“

„Mohl si to dovolit.“

Cal se s ním nehádal. Věděl, že příštích pět minut, než otce odvezou na sál, je životně důležitých. Vážně se tvářící doktor Wang už mu řekl, že to nebude snadná operace. Ne když má jeho otec poškozené srdce po minulém infarktu a tím, jak v posledních letech se svým tělem zacházel. Christian si potrpěl na svou whisky, doutníky a soukromí. Myslel si, že jíst zdravě a používat běžecký pás je pro slabochy. Když se ve firmě skutečně pohyboval na stavbách, byl v lepším stavu, ale v posledních deseti letech se stáhl ke kancelářské práci a všechno řídil ze zákulisí.

„Zavolám Tristanovi a Daltonovi. Musejí to vědět.“ Během několika vteřin se na něj otec naprosto rozzuřil. „Nic takového. Dotkni se toho podělanýho telefonu a vyškrtnu tě ze závěti.“

Cal na něj upřel tvrdý pohled a odmítl ustoupit. „Jen do toho. Stejně jsem se těšil, až budu dělat ve Starbucks.“

„Nevysmívej se mi. Nemám náladu zabývat se jejich pocitama viny nebo nějakými nesmysly. Budu v pořádku, to oba víme.“

„Tati, mají právo to vědět.“

„Nechali mě ve štychu. Nemají právo na nic.“ Z koutku úst mu vytekl tenký pramínek slin. Cal sledoval, jak pomalu postupuje, a cítil rozpaky nad tím, že to otec nedokáže ovládnout. Ztratit vládu nad vlastním tělem by pro otce bylo horší než smrt. Bylo nutné, aby operaci přežil ve zdraví, jinak Cal nevěděl, co se stane dál.

Zatraceně, musí bratrům zavolat. Ve srovnání s otcem by i mezek vypadal jako vrchol klidu. Možná se pohádali a až příliš dlouho spolu nemluvili, ale pořád jsou rodina. K čertu s tím. Jakmile otce odvezou na sál, zavolá jim – bylo to tak správné.

Christian se napůl zvedl z polštáře. „Ani nemysli na to, že bys něco podnikl za mými zády, kluku. Vím, jak ti udělat ze života peklo, a jestli se probudím a oni budou tady, postarám se, abys toho litoval.“

Opět ten krátký záblesk bolesti, na nějž neměl právo. Jak dlouho si přál, aby mu otec dal najevo trochu laskavosti? Jakýkoli vřelejší cit? Místo toho se k synům choval jako seržant na cvičáku, přesně naopak, než jak to dělávala máma. Ne snad, že by na ni chtěl myslet. Nebylo to k ničemu, jen to rozdíralo staré rány. Caleb nebyl žádný mučedník, takže ty nesmysly potlačil, aby se jimi zabýval v nějakém jiném životě.

„Jak chceš, starouši. Tu bojovnost si nech na sál.“ Svým příchodem je přerušil usmívající se doktor Wang. „Dobře, pánové, je to tady. Musíme ho odvézt na sál. Rozlučte se.“

Caleb ztuhl a zahleděl se do otcovy známé tváře. Vnímal ty ostré drsné rysy, ošlehanou kůži, štětinatá stříbrná obočí. V hnědých očích stále plála vášnivá životní jiskra. Caleb se rozhodl to risknout. Kdyby se při operaci něco stalo, nechtěl toho po zbytek života litovat.

Sklonil se, aby otce políbil na tvář.

Otec mu ale dal se zavrčením políček. „Nech toho.

Buď trochu chlap. Uvidíme se později.“

Drobounký záblesk citů vyhasl a zanechal v jeho břiše chladnou prázdnotu. Pitomec. Cítil se jako pitomec. „Jistě. Hodně štěstí, tati.“

„Nepotřebuju žádný zatracený štěstí. A udělej, co ti říkám. Tvoje bratry tady nechci vidět.“

To byla jeho poslední slova. Caleb poslouchal, jak otce odvážejí na operaci, která pak trvala pět hodin.

Příštího dne ráno byl Christian Pierce mrtev. A pak začala ta skutečná noční můra.

Kapitola 1

Caleb seděl v přepychové zasedací místnosti právní kanceláře. Jeho bratři dorazili a u nablýskaného mahagonového stolu se usadili co nejdál od sebe, nad čímž právník jejich otce zvedl obočí. Ano, bratři Pierceovi se nijak nemilovali. Caleb čekal s telefonátem příliš dlouho a na seznamu Caleb-je-podělanej-brácha si mohli odškrtnout další položku. Měl dát na instinkt a ozvat se jim hned, jak Christiana odvezli na operaci. Místo toho usoudil, že chvíli počká, protože nechtěl, aby se hnali domů, kde je čeká protivný otec. Caleb nepochyboval o tom, že otec operaci zvládne. Zatímco seděl v čekárně, odpovídal na zprávy a sledoval v televizi CNN, vůbec si s tím nedělal starosti. Samozřejmě se mýlil a teď se to na něj svezlo. Nedal Daltonovi a Tristanovi na vybranou, jestli se chtějí za tátou přijet podívat, a když dorazili a spatřili jeho tělo, mezi nimi a Calebem prolétlo cosi chladného, co je od sebe vzdálilo o další míle.

Odmítal cítit bolest. Nebylo by to k ničemu. Stejně nikdy nedojde k plačtivému shledání nad otcovou rakví, a dokonce i během pohřbu budou stát osaměle, zdvořile vítat hosty a mluvit jen tehdy, když to bude nutné.

Dokonce i nyní se Dalton neustále mračil. Vůbec to nešlo dohromady s tím jeho vzezřením kalifornského surfaře. Vlasy měl stažené do téměř blond culíku. Tvář, kvůli níž vyplulo tisíc lodí – jak říkalo mnoho jeho přítelkyň –, nyní působila tak, že by s radostí někomu nakopal zadek. Nejspíš Calebovi. Zdědil rodinnou výšku, takže měl dlouhé nohy zkřížené pod stolem, jako by měl přestávku na oběd na pláži, a nečekal zrovna na přečtení závěti. Změnil se. Stále vypadal ze všech tří nejlépe a nejspíš to pořád byl pěkný děvkař, ale vyzařovalo z něj jakési nové odhodlání, které tam nikdy předtím nebylo. Nejmladší bratr, nyní osmadvacetiletý, vždy s ostatními soutěžil. Samozřejmě to bylo už víc než pět let, co Caleb bratry viděl naposledy. Poté co matka zemřela při strašlivé autonehodě, se všechno rozpadlo, rozhádali se a pod tíhou toho všeho rozešli. Oba jeho bratři bez ohlédnutí odešli krátce potom, co ji ztratili. Tentokrát se bodavá bolest objevila a zmizela, aniž by se Caleb v nitru byť jen zachvěl. Otcova výchova ho naučila všechen ten hněv a nespokojenost skrývat. Škoda, že o Daltonovi se nedalo říct totéž.

Caleb rychle zalétl pohledem k Tristanovi. Zlatý chlapec. Usmiřovatel. Caleb vždycky předpokládal, že právě Tristan bude řídit rodinné impérium. Dokonce i nyní hleděly jantarové oči klidně a upravené ruce nehybně ležely na hladké desce stolu. Nazrzle hnědé vlasy měl dokonale rozcuchané a oblékl si jakýsi drahý, na zakázku šitý oblek, který křičel jsem důležitý. Jak se zdá, obchod s nemovitostmi a renovace barabizen člověku zaručovaly slušné živobytí. Tristan se mu odmítal podívat do očí, což Calebovi napovídalo, jak moc je naštvaný.

Právník Samuel Dyken monotónním hlasem četl ze spousty papírů a používal právnický žargon jako nindža vrhací hvězdy. Konečně vzhlédl a odkašlal si. Caleb v jeho pohledu zahlédl zvláštní ostražitost. Caleba začalo mrazit v zádech a ten pocit se pomalu rozšiřoval a varoval jej, že se blíží něco zlého. Dyken urovnal hromádku papírů, které měl před sebou, a zhluboka se nadechl.

„Nyní se dostávám k novému ustanovení, které váš otec vložil do závěti. Velice významně se to týká vás všech.“

Dalton obrátil oči v sloup. „To je fuk. Stejně od něj nic nepotřebuju. Poradím si sám.“

Tristan přikývl. „Myslím, že se tady všichni shodneme, že nechceme mít s Pierce Brothers nic společného a s radostí je přepíšeme na Caleba.“

Ta slova by měla Dykenovi udělat radost, ale místo toho vypadal, jako by mu někdo právě zkazil vyhraný případ. Zdálo se, že pečlivě volí slova. „Naneštěstí toto nebude možné. Calebovo převzetí Pierce Brothers má nové podmínky.“

Mrazení zesílilo. Caleb se zavrtěl na židli. „Co ten mizera udělal tentokrát?“

Dyken sebou škubl. „Před rokem změnil podmínky závěti. Původně měla být společnost rozdělena mezi vás tři s možností vykoupit podíly ostatních. Tato možnost už tu není.“

Dalton se předklonil a netrpělivě se nadechl. „Jaké jsou možnosti?“

„Společnost nelze rozdělit mezi vás tři. Abyste Pierce Brothers zdědili, musíte ji řídit jako spoluvlastníci.“

Caleb ta slova slyšel, ale jeho mozek vztyčil překážku. Nejspíš proto, aby nevybuchl a nevyrazil přímo dolů do pekla, aby otci nakopal zadek. To musela být chyba. Jeho bratři na Dykena zírali se směšně otevřenou pusou. Ano, byli pryč dlouho. Nebyli zvyklí na otcovy úskoky či zmijí podlost, které předváděl dokonce i po smrti.

„Jaké jsou podmínky,“ zeptal se hbitě. „A jak se z toho dostaneme?“

Dyken rozhodil rukama. „Podmínky stanoví, že všichni tři musíte jeden rok společně bydlet v domě a řídit Pierce Brothers. Pokud bude společnost zisková – mám přesně vymezeno, co myslel úspěchem –, můžete se rozhodnout, že prodáte své podíly a odejdete. Pokud společnost po roce zisková nebude, bude bez dalšího zlikvidována.“

„Řekl bych tedy, že se obrátíme na soud,“ prohlásil Tristan. „Když to táta napsal, nemohl být při smyslech.“

Dyken se ozval. „Christian se ujistil, že je všechno právně čisté a u soudu to obstojí. Nesčetněkrát jsme to procházeli a on byl příčetný, logický a odhodlaný. Chce, aby se do podniku zapojili všichni jeho synové, nebo žádný. Je mi to líto, pánové. Opravdu.“

Caleb sledoval nablýskané pero, které se pomalu kutálelo po stole. Vykládané zlatem, s elegantními spirálami na černém podkladu, zachycovalo světlo a poskytovalo Calebovi něco, nač se mohl soustředit, zatímco se snažil prodrat návalem emocí, které se zuřivě pokoušely uniknout z vězení.

Měl s otcem složitý vztah. Po ztrátě matky bylo v Calebově životě pramálo tepla a poté, co se rozešel s bratry a oni s ním odmítali mluvit, dokonce ještě méně. Na jednu věc však byl v posledních pěti letech pyšný. Na svou úlohu ve firmě. Caleb se chopil otěží, a aniž prolil jedinou slzu, krví a potem prokázal svou cenu. Jeho otec na něj tlačil, vznášel požadavky, urážel ho, ale Caleb v srdci věřil, že to dělá, aby z něj vychoval lepšího muže. Nebyl zde nikdo jiný, komu by předal vedení a od základů jej naučil obchodu. Tím, že zůstal, aby plnil otcovy příkazy, bratrům svým způsobem umožnil vyšlapat si vlastní cestu a jen málokdy toho litoval. Stavění domů miloval – vytváření nového domova pro druhé měl v krvi. Společnost byla Christianovo nejoblíbenější dítě a pro dobro Pierce Brothers se obětovalo vše. Caleb věřil, že si zasloužil otcův respekt, což bylo důležitější než jakákoli otcovská láska.

Nyní věděl, že i to byla lež.

Protože otec jím natolik pohrdal, že se vzdal své milované společnosti, aby si mohl jen tak hrát na boha. Byla to jeho poslední manipulace, z hrobu. Způsob, jak je všechny za svých podmínek ovládat bez ohledu na to, co chtějí nebo jakou si zvolili cestu.

Nakonec se jej zmocnila požehnaná otupělost. Pero spadlo ze stolu a neslyšně dopadlo na koberec. Caleb zvedl oči.

„Pokud odmítneme rok žít a pracovat společně, společnost bude zlikvidována?“

Dyken přikývl.

Tristan zavrtěl hlavou. „To nedává smysl. Je v rodině po celé generace! Společnost má cenu milionů – Christian by se všech těch peněz nikdy nevzdal.“

„Ano, vzdal,“ řekl Caleb tiše. Jeho bratři se k němu s upřenými pohledy obrátili. „Vždycky chtěl mít poslední slovo. A teď ho má. Pokud nebudeme hrát podle jeho pravidel, ztratíme všechno, pro co jsme pracovali.“

Dalton zaúpěl a promnul si čelo. „Tohle je šílené. Nepracujeme společně už roky. Tristan a já máme svoje vlastní záležitosti.“

Rozhostilo se nepříjemné ticho. Během pár minut se celá jeho budoucnost rozpadla. Jeho identita a existence byla propletena s firmou a představa, že ji ztratí, v něm vyvolávala slabý nával paniky. Jak by to měl sehrát? Jeho bratři se odporoučeli už před lety a bylo jim to jedno. Pustili se do vlastního podnikání a minulost nechali za sebou. On udělal všechno, jak měl, kráčel v otcových šlépějích a takhle s ním vyběhli.

„Myslím, že společnost nakonec zlikvidujeme,“ promluvil nakonec Tristan. „Zdá se, že není jiná možnost. Je mi to líto, Calebe. Jiný návrh nemám.“

Caleb oceňoval lítostivý třpyt v bratrových očích, ale to nestačilo. Jenom on mohl ztratit všechno, a pro to je on musí přesvědčit, že to mohou všechno mít. Předklonil se. „Vyslechněte mě. Vím, že jste připraveni s tím skončit. Vím, že máte vztek, že jsem vám nezavolal, co je s tátou, a že jste neměli možnost se rozloučit. Udělal jsem velkou chybu, ale přísahám bohu, že jsem vám nechtěl ublížit.“

Získal jejich pozornost. Dobře. Bude mít jen jeden pokus a ten musí být dobrý. „Do téhle společnosti jsem vložil všechno. Sliboval mi, že Pierce Brothers budou moje budoucnost; zůstal jsem s tátou a snášel všechny ty jeho sračky, protože jsem byl jediný, kdo byl připravený chránit rodinný podnik.“

Dalton vyskočil ze židle. „Děláš si ze mě srandu? Táta nikdy neposlouchal nikoho jiného než tebe! Netvař se, jako bys nám tím, žes zůstal, prokazoval nějakou velkou službu nebo se obětoval. Víš, kolikrát jsme se snažili zapojit? Taky jsme toho chtěli být součástí.“

„Kecy,“ odsekl Caleb. „Nesnášels, když jsi měl poslouchat příkazy, a chtěl sis dělat, co se ti líbí. Místo abys poslouchal požadavky zákazníků, soustředil ses na svůj projekt, který sis zrovna vysnil, a pak ses vztekal, když ti za něj nechtěli zaplatit!“

„Jsem prostě umělec a tys mi nikdy nedal příležitost. Vyhnal jsi mě odtud.“

„Myslím, že tě odtud vyhnalo to, že ses vyspal s mojí snoubenkou, bratře. Ne já.“

Caleb věděl, že to pořád bolí, ale Dalton se držel scénáře, který opakoval celé roky. „Nespal jsem s ní! Jenom jsem chtěl dokázat, že ti nebude věrná!“

„Díky, byl jsem ti vážně vděčný.“

„Sklapněte,“ přikázal Tristan. „Všichni se uklidníme. Držme se faktů. Nedokážeme společně ani vydržet v jedné místnosti, natož rok řídit firmu. Nemáme na vybranou.“

Caleb zaťal zuby. „Vždycky je na vybranou. Žádám vás, abyste mi pomohli. Před lety jsi chtěl, aby se součástí Pierce Brothers staly i obchody s nemovitostmi a rekonstrukce. Teď to můžeš mít. Otevři si a řiď vlastní podnikání jako součást společnosti. Nebudu ti do toho zasahovat.“

Tristan vydechl a začal přecházet sem a tam. Dyken celý výjev sledoval s tichým zájmem. „To je vážně příhodné. Když jsem to nadnesl tátovi, on ten nápad potopil a tys ho podpořil. Teď když něco chceš, s radostí mi nabídneš něco, o co jsem bojoval. Pozdě.“

„Táta by nikdy neustoupil, Tristane. Věděl jsem to, a dokonce i když jsi to považoval za zradu, snažil jsem se tě ochránit před spoustou svinstva. Teď máme možnost řídit společnost podle svého. Vím, že to musíme udělat společně a že už jsme spolu celé roky skutečně nemluvili, ale můžeme to dokázat. K ďasu, bude to mnohem jednodušší, než si myslíš. S tou prací pro senátora a ostatními projekty, které jsem právě dokončil, vyděláme dost peněz, abychom byli ziskoví. Stačí jenom, když přečkáme ten rok.“

Dyken si hlasitě a důrazně odkašlal. „Ehm, nerozuměl jste mi, Calebe. Váš otec připojil výslovnou podmínku, že zisk se začíná počítat od toho dne, kdy oficiálně začnete spolupracovat. Jinak řečeno, předchozí projekty a výdělky se nebudou počítat. Začínáte s čistým stolem.“

Nepatrná jiskřička naděje zadoutnala a zhasla. Ještě víc se nenáviděl za to zklamání, za to, že věřil, že by z toho mohla být cesta ven. Ne. Christian se určitě ujistil, že jsou všechna zadní vrátka zavřená, aby je pořádně podusil.

Dalton se hořce zasmál. „Vidíš! Jsi stejný blázen jako táta. To znamená, že bychom začali od velké pitomé nuly. Víš, proč tohle nastrojil? Aby se nám vysmál a díval se, jak selžeme. Copak to už nechápeš, Calebe? Jsi už tak mimo, že pořád toužíš po tátově uznání a prodáš za něj vlastní duši?“

Caleb sebou trhl. Přímý zásah. Ale on už neměl co ztratit a musel bojovat špinavě. „Jo, já vím. Řekněme, že bych raději uspěl a naposledy ho poslal někam.“

Tristan se obrátil k Dykenovi. „Říká závěť, že musíme společnost vést nějakým konkrétním způsobem?“

Dyken zavrtěl hlavou. „Ne, jenom musíte vykázat zisk. Musíte žít v domě společně a všichni se musíte účastnit řízení společnosti. To jsou všechny povinnosti.“

„Já se sem nemůžu přestěhovat!“ prohlásil Dalton.

„Mám v Kalifornii vlastní podnik na truhlářské práce.“

„Je to jenom rok, Daltone. Přestěhuj podnik sem a nabídni svoje služby jako součást Pierce Brothers. Říkám ti, že je možné, aby to fungovalo. Najdu ti nějaký oceán, kde bys mohl surfovat.“

„Seru na tebe!“

Tristan se zamračil. „Calebe, máš pravdu. Není to nemožné a my to můžeme zvládnout.“ Jeho pohled potemněl. „Jenže já nechci. Líbí se mi život v New York a líbí se mi dělat si, co chci, a nemuset tím uspokojovat nikoho než sebe. Mám peníze, které jsem si vydělal, a nikdo mě nekomanduje. Proboha, je mi třicet a celý život jsem se snažil vymanit z tátova stínu. Nevrátím se.“

„Ani já ne,“ řekl Dalton.

„Vida, takže ty jsi taky bohatý, co?“ vypálil Caleb. Věděl, že pokud jde o práci se dřevem, jeho bratr má problémy s perfekcionismem. Zdědil dovednost svého dědečka, ale v celé rodině byl proslulý tím, že ve jménu výtvoru šly zisky stranou. Caleb si byl jistý, že jeho bratr žije od výplaty k výplatě.

„Daří se mi dobře,“ odsekl Dalton. Levý koutek úst mu zacukal, což u něj vždy bývalo příznakem lži. Některé věci se nemění.

Caleb měl poslední pokus. Nenáviděl se za to, jak špinavě je ochoten hrát, ale tohle byl jeho život a on neměl na vybranou. Zdálo se, že jeho bratři se už sbírají a chystají se odejít, připravení se společnosti Pierce Brothers vzdát. Svým způsobem jim to nemohl mít za zlé. Ale musel vyhrát.

„Když to pro mě neuděláte, přijdu o všechno,“ řekl tiše. „Nejspíš je vám to jedno a já to přijímám. Ale žádám vás, abyste to udělali pro někoho jiného.“

„Pro tátu?“ ušklíbl se Dalton.

„Udělejte to pro mámu.“

Tristan ztuhl. Dalton trhaně ustoupil a tvář se mu zkroutila nezastíranou bolestí. Ústa jeho malého bratříčka vychrlila proud nadávek, z nichž Caleba bolely uši. Tristan na něj jen zíral, jako by spáchal tu největší zradu – horší než Fredo v Kmotrovi.

Tristan promluvil naprosto bezvýrazně. „Řekni mi, žes právě neřekl tohle.“

Caleb neustoupil. „Tohle byla mámina společnost. Předala nám ji po svém prapradědečkovi a přejmenovala ji na Pierce Brothers, protože nám všem věřila, že ji uchováme. Jistě, táta zdvojnásobil zisky, ale ona nám vždycky říkala, že je to naše dědictví.“ Hrdlo se mu čímsi svíralo, ale on to odmítal pojmenovat. „To máma nám každý zatracený den u kuchyňského stolu říkala, že krev je to jediné, na co se můžeme spolehnout. Že jestli tady nebudeme jeden pro druhého, tak na ničem jiném nezáleží. Dívat se, jak se tahle společnost, to jediné, co nám po ní zbylo, likviduje, znamená, že nám nezůstane nic.“

Dalton se tvářil, jako by do místnosti vstoupil duch.

„Opustila nás,“ řekl. „Stejně nic nemáme.“

„Nikdy se nedozvíme, jestli se chtěla vrátit,“ řekl Caleb tiše. „Nedlužíme jí ten jeden poslední pokus? Kdysi jsme si byli blízcí. Neříkám, že můžeme mít zase takový vztah, ale musí existovat způsob, jak bychom mohli žít ve stejném domě, ale měli vlastní život. Tristane, ty můžeš řídit svoji společnost odsud a provést nějaké změny, které jsi v Pierce Brothers vždycky chtěl. Dalton se může starat o všechny truhlářské práce. Pak se na konci lhůty můžeme rozejít a rozhodnout, co chceme dělat dál. Žádám vás jako své bratry, abychom to jeden rok zkusili.“ Hrdlo měl stažené, ale přinutil se vyslovit poslední slovo. „Prosím.“

Slyšel, jak otcův duch řve a říká mu srabe. Sledoval, jak tváře jeho bratrů tuhnou, jak se pokoušejí zpracovat emoce, jimiž se až příliš dlouho odmítali zabývat. Calebovi bylo jedno, jestli za to všechno skončí v pekle. Potřeboval je, aby svoji společnost udržel, a udělal by cokoli, aby je přesvědčil.

Nakonec promluvil Tristan. „Potřebuju čas, abych si to rozmyslel.“

Caleb přikývl. „Rozumím.“

„Všichni si můžete nechat pár dní na rozmyšlenou,“ řekl Dyken. „Proberte to. Dejte mi vědět, jak jste se rozhodli.“

„Řeknu vám to do čtyřiadvaceti hodin,“ prohlásil Tristan úsečně. Uhladil si sako, potáhl za windsorský uzel na zářivě červené kravatě a obrátil se. „Jdu na chvilku ven.“

Dalton jej pomalu následoval, ale s rukou na klice se zastavil.

„Pleteš se,“ zamumlal do ticha. „Máma se nechtěla vrátit.“

Pak odešel.

Dyken si sbalil kufřík a odešel. Osamocený Caleb velmi dlouho hleděl na zavřené dveře.

Kapitola 2

„Nedívejte se na mě tak. Měl jsem mizerný den a opít se je zřejmě to nejlepší, co mám na seznamu.“

Dva páry hnědých očí jeho pohled opětovaly. V rozechvělém tichu posuzovaly a zkoumaly každý jeho pohyb. Byla pitomost položit pytel s kostmi ze surové kůže vedle svých lahví vzácného bourbonu, protože si neuvědomil, že pokaždé, když si půjde nalít, budou tahle dvě trdla předpokládat, že dostanou pamlsek.

„V žádném případě. Jeden z vás ukradl zbytky kuřete a já jsem pořád ještě nepřišel na to, kdo lže.“

Těmhle dvěma psům, se svalnatými těly, nastraženýma ušima a jazyky visícími z tlam v bezmocném nadšení, nebylo možné nic odmítnout. Caleb potlačil úsměv.

Dvě štěňata mastifů našel při práci přivázaná ke stromu. Opuštění, dehydratovaní a vyhladovělí psi s boláky na těle pravděpodobně v lese strávili už nějakou dobu. Po návštěvě veterináře, který jim nejspíš zachránil život, Caleb nedokázal snést představu, že by je měl odvést do útulku. Během strašné události se mezi nimi vytvořilo pouto a odmítali se od sebe hnout, takže oddělit je nepřicházelo v úvahu.

Jeho otec psy nenáviděl a nejspíš by je klidně nechal v lese, neboť zvířata považoval jen za zbytečnou přítěž. Cal nechal Christiana většinu bitev vyhrát, protože to tak bylo jednodušší. Tuto ale ne. Rozhodl se o ně starat, dokud jim nenajde společný domov, ale po pár týdnech musel čelit skutečnosti: měl je rád. Rozhodl se, že už domov mají – u něj.

Caleb se do něžných obrů, kteří neměli vychování a moc neposlouchali, ale měli velká srdce, která ho zavalila láskou a zmírnila bolest v jeho vlastním srdci, okamžitě zamiloval.

Během prvních pár měsíců mu z domu dělali kůlničku na dříví, ale jakmile si uvědomili, že jsou v bezpečí, proměnili se v obrovská dobračiska. Sahali mu až k hrudi, každý vážil téměř dvě stě liber a vypadali jako hrozivé divoké bestie, dokud jste se jim nepodívali do tváře a nespatřili radostnou bezstarostnost v jejich očích. Naneštěstí skoro neposlouchali a při setkání s cizími lidmi se zřídkakdy ovládali. Většina psů by se z takového traumatu nikdy nevzpamatovala. Gandalf a Balin ale měli radost ze života, kterou jim nikdo nedokázal vzít. Připomínali Calebovi všechny ty dobré věci na světě, za které stojí bojovat.

Dokonce i jeho otec se vzdal. Přestože si stěžoval na jejich nevychovanost, miloval Christian oba psy s vášní, kterou u něj Cal zřídkakdy viděl ve spojitosti s něčím jiným než s prací. Gandalf s Balinem měli ve zvyku sedávat večer co večer otci po boku, každý z jedné strany, a obdivně na něj zírat, zatímco on sledoval CNN, dělil se s nimi o svůj popcorn a komentoval nešťastnou světovou situaci. Christian Pierce scházel jen málokomu, ale Calebovi mastifové stále čekali u dveří, jako by je jeho otec měl jednoho dne překvapit svým příchodem.

Možná měl jeho otec přece jen naději.

Cal zavrtěl hlavou, vzal dvě kosti ze surové kůže a natáhl ruku.

Jak se zdálo, Gandalf nikdy nedokázal snášet tlak, takže předvedl jediný kousek, který znal, aby co nejrychleji měl kost v tlamě. Spadl na zem a hrál mrtvého. S tlapami vytrčenými do vzduchu a hlavou ohnutou v ostrém úhlu sledoval přivřenýma očima, jestli má publikum. Byla to ta nejsměšnější věc, jakou Cal kdy viděl, takže pokaždé, když to hafan udělal, zasmál se tomu.

Hodil kost a Gandalf ožil právě včas, aby ji chytil do tlamy.

Balin byl o něco trpělivější, ale měl snahu sežvýkat s kostí i Calebovu ruku. Cal počkal tři vteřiny a pak mu pamlsek pomalu nabídl. Když pamlsek viděl tak blízko, ale neměl dovoleno ho popadnout, Balin nešťastně zakňučel. Konečně Cal přikývl a Balin po dobrotě chňapl a hnal se ke psímu pelechu, kde si vždycky hromadili všechny hračky a jídlo.

A nyní byla řada na Calebovi.

Nalil si decku svého oblíbeného Kentucky bourbonu a snažil se nevnímat ticho v domě. Očima těkal po promyšlené kuchyni, v níž kdysi kralovala jeho matka. Kolem něj se hnaly vzpomínky v řadě obrazů, které nechtěl vidět.

Sedávali kolem mramorového ostrůvku ve tvaru podkovy, jedli a živě diskutovali a vzduch prohřívala vůně čerstvého chleba. Kuchyň byla vybavena všemožnými spotřebiči, od dvojité trouby značky Wolf a lednice Sub-Zero až k automatickému kávovaru, výrobníku sody a na zakázku vyrobenému přístroji na přípravu popcornu. Bože, jak ráda jim vařila. Některé z jeho nejhezčích vzpomínek se točily kolem složitých jídel a jejího vřelého smíchu, trpělivého hlasu, když je kárala za nevychovanost, a toho, jak vždy trvala na tom, že žádný z jejích synů nepůjde spát, dokud se zlobí na ostatní.

Přítomnost jeho matky byla stále silně cítit ze zářivě žlutých stěn, různorodé sbírky utěrek a veselých cákanců barev, které oživovaly chladnou ocel a elegantní mramor. Jejich dům byl vždy výkladní skříní pro nové zákazníky a Christian se staral, aby odpovídal nejvyšším standardům, pokud jde o materiály i eleganci. Arkýřová okna na celou výšku stěny se stříbrnými sametovými závěsy; klenutý strop, který místnostem propůjčoval úžasný prostor; a drahé materiály jako borovice, mahagon, mramor a italská dlažba dodávaly místu skvělost a kvalitu, jimiž se jeho otec pyšně chvástal.

Ale teprve Diane Pierceová z toho vytvořila skutečný domov.

Nyní byl dům až na přežvykování psů tichý. Cal spolkl unavený povzdech a zamířil na verandu. Od chvíle, kdy byla přečtena závěť, se mu bratři vyhýbali, ale on bude brzy potřebovat odpověď. Bylo načase, aby si skutečně promluvili a zjistili, zda si dokážou odpustit dost na to, aby mohli spolupracovat.

Otevřel dveře na verandu a vydal se ke svému oblíbenému křeslu, v němž byl zvyklý popíjet. Proutěné houpací křeslo bylo staré a ošoupané a sedák se dokonale přizpůsobil jeho pozadí. Nohy v těžkých botách položil na proutěný stolek ze stejné sady, nyní vybledlý do špinavě bílé barvy, a lehce se ušklíbl při vzpomínce na to, jak Christian proutěný nábytek v domě nesnášel. Ten materiál neměl rád a k dřevěným houpacím křeslům dělaným na zakázku a k verandě z cedrového dřeva se vůbec nehodil. Možná proto měl Cal tento nábytek tak v oblibě.

Popíjel whisky a snažil se uvolnit. Kolem něj se stmívalo a husté lesy, které obklopovaly dvacetiakrový pozemek, byly plné nočního života v podobě cvrčků a žab, kteří se snažili přezpívat jeden druhého. Složitě strukturovaná terasa s dřevěným barevným mřížovím a špičatou střechou se otvírala do nekonečného bazénu. Zprava, kde chodník z pískovce spojoval hlavní dům s přírodním skalním útvarem, přicházela slabá nazelenalá záře a zvedal se pramínek mlhy. Bujný upravený trávník se táhl k vysokým dubům a borovicím obklopujícím dům. Tento pohled jej vždy překvapoval svou krásou. Kolikrát si s bratry hráli ve zdejších lesích a předstírali, že jsou Jeníček a Mařenka, a že je ježibaba z perníkové chaloupky nakonec chytí? Cal by přísahal, že k jeho uším doléhá divoký smích. Kolem vířili duchové z minulosti a zaplétali ho do své sítě.

Tři malí kluci, kteří spolu běhali, lezli na stromy a dělili se o tajemství ve starém domku na stromě. Tři kluci, kteří věřili na kouzla a budoucnost tak jasnou, že ji žádná realita nedokázala zkalit. Tři malí kluci, kteří neměli ponětí, že jednoho dne bude ta budoucnost rozcupována na kusy a oni už se k sobě nikdy nevrátí.

Kolem hlavy mu poletoval roj komárů, odehnal je a připomněl si, že musí ven rozmístit víc citronelových svíček. Nastalo léto a hmyz byl otravný. Kdysi se divil, proč si jeho rodiče nepostavili dům poblíž přístavu, blíž rušnému městu. To bylo místo, které lidé v Harringtonu většinou vyhledávali. Pak si uvědomil, že klíčem je půda. Vlastnit početné akry vám dávalo moc, čím více, tím lépe. Cal by rád věděl, zda byli jeho rodiče alespoň krátce šťastní, když se před nimi rozprostíraly nekonečné možnosti. Bylo to, jako kdyby se současně se zvětšujícím se podnikem jejich rodina stále víc rozpadala v základech.

Cal ze zkušenosti věděl, že klíčem jsou právě základy, na nichž vše stojí. Mohly zpráchnivět, jako když se termiti prokoušou dřevem, a už se nikdy skutečně nevzpamatovat.

Vida, neuvažoval zrovna jako nějaký zatracený básník? Jenže nebyl žádný Dylan Thomas. Udělá lépe, když přestane přemýšlet a bude jenom pít.

„Pořád piješ ten mizerný bourbon, brácho?“

Prudce otočil hlavu. Dalton se zlomyslně usmál a klesl do houpacího křesla vpravo. Jeho prsty zlehka svíraly láhev s pivem. Cal zaznamenal unavenou tvář, roztrhané tílko a džínové kraťasy s rozedraným lemem. Nohy v ochozených žabkách si položil na zábradlí.

Cal kývl hlavou na pozdrav. „Pořád piješ to plebejské pití, Daltone? Nebo je to všechno, co si v poslední době můžeš dovolit?“ Odpovědí na tuto poznámku mu bylo zavrčení, ale Cal se zasmál. „Promiň, jenom tě dráždím. Už je to dlouho, co jsem tě mohl popichovat.“

Dalton znechuceně vydechl. „Já aspoň nejsem ten, kdo pořád žije s rodiči, chlape. Dvaatřicetiletý svobodný chlápek, co žije pod jednou střechou s tátou? Hrůůůůzostrašný.“

„Bod pro něj.“

Připojil se k nim další hlas a na verandu vyšel Tristan a opřel se bokem o sloupek. Sám pil rubínově tmavé červené víno, které nejspíš bylo příliš drahé, než aby se skutečně pilo. Nazrzle hnědé vlasy měl dokonale rozcuchané tak, jak to ženy milovaly. Oblékl si khaki šortky, čisté bílé tričko a jakési značkové tenisky. Tristan měl vždycky zálibu v drahém jídle, vínu a ženách. Tedy samozřejmě kromě doby, kdy chodil se Sydney.

Cal si promnul čelo a zaúpěl. „Sakra, máš pravdu.

Žil jsem s tátou. To je poněkud trapný.“

„Ponižující,“ dodal Tristan. „Ubohý.“

„Propadák,“ řekl Dalton.

„Dobře, chápu. Nevím, nepletli jsme se jeden druhému do cesty a já nikdy neměl čas, abych si hledal něco jiného.“

„Moc ženských zrovna v posteli nemíváš, co, chlape?“ zeptal se Dalton.

Cal odmítal zrudnout. Odmítal. „Alespoň to odhání ty vdavekchtivý,“ odsekl. „Proboha, je to velké sídlo. Mohl by ses ztratit na týden, aniž bys tady někoho potkal.“

Tristan se zazubil a napil se svého holčičího vína.

„Jasně. Chápeme to.“

Cal jim ukázal prostředníček.

Hleděli na lesy a mlčky popíjeli. Přítomnost bratrů byla zároveň požehnáním i prokletím. Stýskalo se mu po nich a po vztahu, který spolu kdysi měli. To, že teď společně seděli v domě, kde prožili dětství, a vědomí, že si mezi sebou drží odstup neproniknutelný jako hustá mlha, v něm vyvolávalo svíravé pocity.

Nakonec se ozval Tristan. „Musíme si promluvit. Rozhodnout se.“ Na okamžik se odmlčel. „Probrat, proč si myslím, že to nebude fungovat.“

Cal se zhluboka nadechl. Pokud má mít šanci, nastal čas otevřít pár nezhojených ran. „Možná je načase si konečně promluvit o tom, proč jsi skutečně odešel.“

Odvážil se na Tristana pohlédnout. A hned toho litoval. Tygr rozrazil dveře klece a s řevem vyrazil ven.

„Byl jsem v tý místnosti jediný, kdo si pamatuje, jak jsem dal tátovi ultimátum a on mě vyhodil? Byl jsem sám, když prohlásil, že nejsem vůbec k ničemu?“ Tristan zabodl prst do vzduchu. „Potřeboval jsem tě a tys nic neřekl! Už mě unavovalo se někde z okraje svý podělaný společnosti doprošovat, abychom dělali věci jinak. A Pierce Brothers je právě tak moje jako tvoje, brácho!“

Cal vyskočil z proutěného křesla a postavil se mu čelem. „Já vím. Myslíš, že si tu scénu donekonečna nepřehrávám a neuvažuju, jestli jsem neudělal největší chybu v životě? Tristane, ty víš, jaký táta byl. Odmítal změny a soustředil se na stavbu. Tys vždycky viděl větší celek – byl jsi mnohem lepší podnikatel než táta. Viděls reality a renovace a jak bychom mohli expandovat, ale táta by ti to nikdy nedovolil! Copak to nechápeš? Podpořil jsem ho, abys vypadl a začal podnikat sám. Protože kdybys tady zůstal, táta by tě sežral zaživa.“

Tristan na něj ohromeně zíral. „Snažíš se mi tvrdit, že ses zachoval jako zbabělec, aby ses pro mě obětoval? To nezkoušej, Cale. Prostě nezkoušej.“

Cal sebou trhl. „Nesnažím se být mučedník; snažím se ti vysvětlit, proč jsem za tebe nebojoval. Sledoval jsem, jak den za dnem umíráš, když nemůžeš dělat, co bys chtěl.“

Tristan zavrtěl hlavou. „Vždyckys to byl ty. Stál jsi tátovi po boku, stavěl dům za domem. Bože, pracoval jsem tam stejně jako ty. My všichni. Na střední, o prázdninách a po vysoké. A nikdy jsem neměl dojem, že si mě cení. No, konečně jsem našel místo a nehodlám ho opustit. Ty ses kdysi rozhodl. No a teď jsem se zase rozhodl pro změnu já.“

Cal zaťal pěsti a snažil se nevýt zklamáním. „Tohle je mámina firma a ty mi tvrdíš, že bez ohlídnutí odejdeš? Tyhle sračky si laskavě nech. Buďme opravdu upřímní. Vždycky jsi tuhle společnost chtěl a tohle je tvoje šance. Jediné pravidlo, které máme, je mít za tři sta šedesát pět dní zisk. Potřebuju vás. Nemůžu to udělat sám. A přísahám, že jestli odejdeš, budeš toho litovat, Tristane. Já ti nevyhrožuju. Prostě je to pravda, protože já každou podělanou vteřinu lituju, že jsem tě tehdy nechal odejít.“

Emoce mezi nimi pulzovaly a praskaly jako letní bouřka. Zdálo se, že jeho slova zasáhla Tristana přímo mezi oči. Jeho bratr sebou škubl a zahleděl se na něj novýma očima. Cal už měl dost polopravd a pýchy. Potřeboval svou rodinu, aby to dokázal, a jediný způsob, jak si znovu získat důvěru, byl ušpinit se.

Nesnášel to. Ale udělá to.

Tristan vychrlil proud nadávek a odvrátil se.

Dalton si odkašlal. „No. Tohle bylo jako z nějaký epizody Doktora Phila. Překvapuje mě, že táta nevstal vzteky z takovýchhle keců z hrobu.“

Cal zavrtěl hlavou. Spolehněte se, že jeho nejmladší bratr bude humorem zakrývat příliš silné pocity. „A co ty, Daltone? Proč odcházíš ty?“

Dalton vypil pivo, opřel se lokty o opěradlo houpacího křesla a ušklíbl se. „Vlastně si myslím, že zůstanu a pomůžu ti.“

Tristan se prudce otočil. Calovi klesla brada.

Dalton pokrčil rameny. „Proč vlastně ne? Jistě, mám v Kalifornii skvěle fungující truhlářskou firmu, ale dělá mi trochu potíže udržet si dobré pracanty. Jsou to lajdáci.“

Jasně. Calovi okamžitě došlo, že jeho bratr je úplně na mizině. Byl naprostý perfekcionista a kvůli jeho vysokým standardům mu obvykle práce trvala dvakrát tak dlouho. Cal by se vsadil, že prostě nedokáže nabrat dost zákazníků, aby měl zisk. Ale držel jazyk za zuby. „Aha. Smůla.“

„Jo, a pak mám trochu potíže se ženskou. Možná je dobrý nápad na chvíli vypadnout z města. Nechat věci trochu vychladnout.“

Cal zvedl obočí. „Je vdaná, co?“ Tristan se ušklíbl.

Dalton okamžitě přimhouřil oči, které zahořely vzteky. „K ďasu, to ne! To nedělám, jasný? Začalo to být příliš vášnivé. Myslím, že použila to slovo na el, a když jsem trochu couvl, zešílela. Začala mě sledovat. Změnit adresu by nám asi oběma prospělo. Ale jestli se ti rozhodnu pomoct, chci svůj podíl na zisku a podniku. Jasný?“

Díky bohu. Dal by Daltonovi cokoli. Kromě toho, jeho bratr podědil nadání po dědovi a byl proslulý svým nábytkem. Bude pro firmu velký přínos. „Jasný. Díky.“

Cal se obrátil k Tristanovi. Zmírnil hlas. „Jdeš do toho?“

Jejich pohledy se setkaly. V těch známých jantarových očích zahlédl směs zlosti, rozmrzelosti a čehosi jiného.

Touhy.

Tristan chtěl v Pierce Brothers zanechat vlastní stopu a toto byla konečně příležitost. Cal zatajil dech a doufal, že zvítězil nad pýchou a touhou po pomstě.

„Fajn. Jdu do toho. Ale nebude to snadné. Nejsme zvyklí společně pracovat, natož bydlet. Doufejme, že si po prvním týdnu nepůjdeme vzájemně po krku.“

„Souhlas.“ Cal zvedl sklenku. „Na Pierce Brothers.“ Tristan zaváhal, ale pak konečně pozvedl víno. „Na

Pierce Brothers.“

Dalton pomalu vstal z houpacího křesla a zvedl prázdnou lahev od piva. Nic neřekl, ale přiťukl si sklenicí s jejich.

Byl to začátek.

Kapitola 3

Morgan Rainesová sevřela prsty na volantu a hleděla vzhůru na nádherný rozlehlý dům, který by dokázal zahanbit i jižanské sídlo. Na působivé domy byla zvyklá, ale tento měl v sobě tak jedinečnou směsici staromódního šarmu a klasického stylu, až se jí chtělo vzdychat. Jistě, kdyby dům neměl úroveň, dělalo by jí to velké starosti. Jestliže se Pierce Brothers vychloubali, že jsou jednou z nejlepších zakázkových stavebních firem na Severovýchodě, byl první dojem důležitý. Prohlížela si kamenný dům v georgiánském stylu s dokonale rozmístěnými silnými sloupy a rozmáchlým kruhovým horním patrem. Směs barevného kamene, terakoty a oslňující běloby nutila kolemjdoucího zastavit se a zatoužit po tom, aby si mohl dům prohlížet déle. Počínaje klenutými okny, většími, než bylo obvyklé, a masivními vyřezávanými dřevěnými dveřmi, a konče verandou kolem celého domu a výraznými trsy hustého zeleného listoví na pozadí třpytivého tyrkysového jezírka, téměř jezera, byl výsledek oslňující.

Dobře. Vybrala si správně.

Teď jen musí Caleba Pierce přesvědčit, aby tu práci vůbec vzal.

Nejprve se vydala do sídla Pierce Brothers, které se nacházelo dál po cestě, ale když jí Calebova asistentka řekla, že je v domě, Morgan se rozhodla, že nejlepší bude vyhledat ho tam. Už dávno se naučila obcházet ochranný val v podobě mazaných výkonných asistentek a vydat se přímo ke zdroji. Tak ji nemohl nutit strávit hodiny v čekárně nebo se zadními dveřmi vykrást na oběd.

Morgan stáhla stínítko a v zrcátku si zkontrolovala rtěnku. Poté co si na rty nanesla čerstvou vrstvu růžové, si uhladila uvolněné prameny vlasů a rychle zhodnotila svůj vzhled. V pořádku. Žádné šmouhy, visící nitky nebo štítky, které zapomněla ustřihnout. S výjimkou toho příšerného puchýře na patě vypadala profesionálně, schopně a uhlazeně. Morgan popadla kabelku Chanel a vyklouzla z bílého BMW se stahovací střechou. Připomněla si, že už si poradila s mnohem drsnějšími klienty, než byl pouhý stavební podnikatel, a zamířila ke vstupním dveřím a její podpatky rázně klapaly na hladkém chodníku. Zazvonila, nadechla se, aby se uklidnila, a čekala.

A čekala.

Zpoza mohutných, ručně vyřezávaných dveří z třešňového dřeva se ozývaly a duněly hlasy. Snažila se neztrácet hned trpělivost, zvedla ruku, aby zaklepala, a dveře se pomalu otevřely. Téměř jako by ji zvaly dál.

Morgan zaváhala. Hlasy zesílily.

„Haló?“

Chvilku počkala a pak nakoukla dovnitř. Při pohledu na vstupní halu se jí chtělo padnout na kolena a chválit božského interiérového designéra, který vytvořil takové dílo. Zářící mramor, zatočené schodiště, které mohlo soupeřit i s tím, jež patřilo Scarlett O’Harové, dokonale tvarovaná silná ozdobná lišta podél stropu a stěny se složitým vyřezáváním, které by si ráda podrobněji prohlédla, kdyby měla čas. Možná zvonek u dveří nefungoval a dům byl tak obrovský, že ji nikdo neslyšel. Váhavě popošla dál, rozhlédla se, zda někoho neuvidí, a ztuhla.

U paty schodiště seděli dva mohutní psi a zírali na ni.

Nebyli to obyčejní psi. Ne, toto byli psi velcí jako ten vzteklý Cujo, obrovská těla a hlavy žíhaně hnědé barvy. Prudce funěli, z tlam jim kapaly sliny a nespouštěli z ní oči, jako by byla lahodný kus masa, který se sem zatoulal k obědu.

Umře.

Dusila se strachy. Potlačila to, když si vzpomněla, že četla něco o tom, že psi vycítí emoce a ještě víc je to rozzuří. Hrdlo měla vyprahlé a snažila se nedýchat a nehýbat.

Dál v chodbě se zvedaly a klesaly hlasy v rozhovoru, který se rozhodně začínal měnit v hádku. Dva muži. Spousta nadávek. Morgan se pokusila trochu navlhčit hrdlo, aby mohla zavolat o pomoc, ale psi se začali podivně třást a hleděli na ni s touhou, jakou nikdy předtím neviděla. Ne snad že by se psy měla zkušenosti. Její rodiče neměli rádi žádná zvířata kvůli nepořádku a komplikacím, která s sebou přinášela, a vštípili jí zdravý strach ze všech cizích malých i velkých stvoření.

„Pomoc,“ zavolala. Z úst jí vyšel jen slabý šepot, jak se jí hrdlo svíralo hrůzou. Zatraceně, teď už věděla, že kdyby byla uvězněná v hororovém filmu, představovala by tu hrdinku, která je příliš pitomá, než aby přežila, a jen tam tak stojí, zatímco ji sériový vrah seká na kousky. Morgan se znovu pokusila zavolat. „Pomozte mi.“

Psi vstali.

Ze rtů jí uniklo zavřísknutí, ale nohy se stále nehýbaly. „Ehm, hodní chlapci, hodní pejsci, ach, bože, prosím, nesežerte mě, hodní, hodní pejsci!“

Psi se vymrštili z místa a skočili po ní.

Když se pokusila uprchnout, zvrtla si kotník, zhroutila se na hladký naleštěný mramor a její dobře tvarovaný zadek se zasvištěním dopadl na zem. Morgan čekala na smrt, ale zvedla ruce, zkroutila prsty jako drápy a byla připravená bojovat o život až do konce.

Pak ji olízaly dva nadšené, mrskající se jazyky.

Obři se radostně vrtěli a kroutili, všude ji olizovali, šťouchali do ní mokrými čumáky a slintali jí na holé nohy. Snažila se je odstrčit, ale byli silnější a šikovnější, až se Morgan v zoufalé snaze o únik vyškrábala na kolena.

Do obličeje ji pleskl vrtící se ocas a na šíji ucítila vlhký polibek, až se málem zachichotala, a pak se jí konečně podařilo vstát. Mohli ji zhltnout jako malinu, a místo toho ji teď chtěli zabít láskou.

Tlumené hřmění z chodby mezitím zesílilo do hlubokého rozčileného křiku.

„Říkal jsem ti, ať mi jdeš z cesty, a že já se o ty zatracené skříně postarám!“

„Děláš si srandu? Změnil jsi objednávku a já teď do toho musím zasáhnout a spravit to!“

Třesk. Bum. Bylo to tříštící se sklo? Psi, kteří ji už považovali za kamarádku, do ní z obou stran šťouchali, aby zjistili, kterého má nejraději.

„Už mám těch blbostí dost! Lhal jsi – pořád mě chceš komandovat jako táta. Chceš sluhu, ne partnera.“ Hluboké zavrčení vyvolalo v Morgan představu zaťatých zubů a naprosté zuřivosti. Po zádech jí přejel mráz, ale popošla blíž. Jestli někomu hrozí nebezpečí, má povinnost pomoci. Legrační bylo, že psi – jak se zdálo – necítili žádné nebezpečí a stěží se za rámusem ohlédli.

Cujo číslo 1 se jí pokusil zakousnout do paty střevíčku a stáhnout jí ho z nohy.

„Nech toho,“ zašeptala. „Moje bota. Dej mi pokoj.“ Cujo číslo 2 se na ni uslintaně zazubil a poslintal jí kotník. Brr. Co je to za zvířata? Nemívali stavbaři obvykle za mazlíčky dobře vycvičené labradory? Nebo se to tak jen říkalo?

„Klient chtěl skříně z borovice. Z borovice, ty blbče! Ty ses musel předvádět s tím efektním africkým ořechem a teď máme zpoždění a já pořád nevím jistě, jestli se jim to bude líbit! Dal jsem ti jediný mizerný úkol a tys ho dokázal zpackat!“

„Vážně? Já vím, co dělám, a borovice by vypadala příšerně. A co tohle? Kašlu na tebe! Končím.“

Morgan nadskočila, když z chodby vyrazil muž pokrytý pilinami a oblečený ve vybledlých džínách a zastavil se před ní. Dlouhé vlasy mu spadaly na ramena, spatřila karamelově hnědé prameny vlasů a planoucí modré oči obklopené vířící podrážděnou energií. Zuřivě se mračil. Morgan otevřela ústa. Cujové ji rychle opustili a obdivně se mu motali kolem nohou. Luskl prsty, ale oni ho očividně neposlouchali a jen skákali ještě výš. „Kdo jste?“ zavrčel.

Prsty si sevřela krk. „Já jsem – já jsem, ehm, přišla za Calebem Piercem?“

Muž ukázal špinavým palcem ke dveřím, z nichž právě vyšel. „Je támhle. Řekněte tomu kreténovi, že končím.“

„Ach! Já… já…“

Vydusal ven, oba Cujové ho následovali, a tak zůstala sama. Morgan zalétla pohledem k pootevřeným dveřím. K jejím uším doléhalo tiché mumlání a cinkání skla. Takto si jejich první setkání nepředstavovala, ale na druhou stranu, měla tu práci. Bylo to dobrým znamením? Vést rodinný podnik s bláznivými psy a rodinnými hádkami vypadalo jako zvláštní způsob, jak si udržet a rozšiřovat klientelu. Na okamžik se zarazila, uspořádávala si myšlenky a snažila se uhladit si šaty. Čistá bílá sukně byla nyní poskvrněná blátivou cestičkou, kterou zanechaly psí tlapy. V pravém kotníku jí tepalo a na levé patě pálil puchýř. Kdysi bílé sako bez poskvrnky měla poseté psími chlupy. Na bezchybném make-upu nepochybně zapracoval pot. Nic nedodá ženské tváři zdravý ruměnec tak jako nával adrenalinu, když hledíte smrti do tváře.

Na tom nezáleželo. Musí se dát dohromady a přesvědčit ho. Morganinou prací bylo zajistit spokojenost klientů, když dostanou dokonalý dům postavený podle svých představ. Pierce byl nejlepší. S ničím menším se nespokojí. Narovnala se jako pravítko, bez kulhání prošla dveřmi a čekala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Miluj mě jakkoli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.