Copyright © Michal Viewegh, 1996, 2006

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3793-9

Část první

Cesta do letoviska

Ignácův batoh

První, koho Max spatřil, byl Ignác.

Seděl pod stromem a zamyšleně si prohlížel špinavé prsty v páskových kožených sandálech. Maxovi připadal ještě hubenější než jindy, ale zdálo se, že je střízlivý. Když uviděl přicházet Maxe, vesele se zašklebil.

Max byl rád, že Ignáce zase vidí.

„Nazdar,“ řekl.

Postavil svůj velký kufr vedle Ignácova neuvěřitelně malého batohu na chodník a po řídkém trávníku přešel k Ignácovi.

„Jak jde život?“

Ignác pokrčil rameny:

„Vše se rozpadá, střed se zevnitř hroutí, ale dovolenou si tak jako tak vybrat musíme…“

Max na básníka přátelsky pohlédl: nebyl sice ještě ani trochu opálený, přestože už končil červenec, ale jinak vypadal dobře.

Do odjezdu autobusu zbývalo více než pětadvacet minut. Max se rozhlédl: kromě jakýchsi dvou důchodkyň, jednoho staršího obtloustlého muže v příšerných barevných bermudách, jeho drobné brýlaté manželky a jedné usilovně žvýkající třicátnice tu zatím žádní další účastníci zájezdu nebyli.

„Oskar ještě nedorazil,“ prohodil Ignác, aby řeč nestála.

„Znáš ho,“ řekl Max. „Přijde deset minut před odjezdem – je přesnej jako jízdní řád.“

„A občas i stejně zábavnej,“ řekl Ignác.

Max se zasmál. Usedl vedle svého přítele a zády se opřel o kmen.

Do úst si vložil stéblo trávy, což obvykle nedělal.

„Byl jsem tu téměř první,“ řekl Ignác. „Nejdříve přišly tamty dvě staré paní. Hned po nich já.“

Max si obě důchodkyně prohlédl. Tipoval je tak na sedmdesát.

Možná i pětasedmdesát.

„Jsou to milé dámy,“ řekl Ignác. „Už jsem s nimi hovořil.“

„Skutečně?“

„Třikrát,“ řekl Ignác. „Postupně se ke mně přicházely informovat na čas, místo a datum odjezdu.“

„V tomto pořadí,“ dodal.

„Cestovní horečka,“ konstatoval Max.

„Naprosto je chápu,“ řekl Ignác. „Navíc jsem jim přidělal starost svým batohem.“

„Batohem?“

„Byly vážně znepokojeny jeho velikostí,“ informoval Maxe Ignác.

„Obávaly se, že je na tak dlouhý zájezd příliš malý.“

Dámy zaznamenaly, že se na ně Ignác dívá, a zamávaly mu. Ignác jim na oplátku také zamával.

Max si znovu prohlédl Ignácův červený batůžek.

„Není největší,“ řekl. „Ale není tak malý, aby mne to zneklidňovalo.“

„Pokaždé když se přibelhaly, jsem vstal,“ vyprávěl Ignác.

„Ta menší špatně slyší. Jmenuje se Šarlota. Má na rukou úplně suchou kůži. Jako pergamen.“

„Šarlota je hezké jméno,“ poznamenal opatrně Max.

„Ta vyšší je Helga,“ řekl Ignác. „Ta zase špatně chodí.“ Max zakroutil hlavou.

„Chtěla vědět, kolik mi je,“ řekl ještě Ignác.

„To je teda obdivuju,“ řekl Max. „Vydat se na takovou cestu.“ Přišly jakési dvě dívky v krátkých džínsách, s batohy na zádech. Šarlota se k nim okamžitě vydala, nejspíš proto, aby se informovala na místo, čas a datum odjezdu. Jedna z dívek jí cosi řekla. Šarlota se k dívce natáčela bokem. Usmívala se, ale náhle se bez zjevné příčiny zamračila – ano, uvědomoval si Max, navzdory všem těm vráskám a stařeckým pigmentovým skvrnám se zakabonila docela jako malé děcko – a s úšklebkem obě dívky opustila. Došla k Helze a cosi jí říkala, ale Max jí na tu dálku samozřejmě nerozuměl.

Šarlota se už nedokáže soustředit

Helga byla unavená.

Všechno to balení, obstarávání na poslední chvíli, ale především všechny ty ustavičné zápasy se Šarlotou ji bez nadsázky vyčerpaly. Šarlota například trvala na tom, že si zapakuje kufr sama; zabalila si už v úterý, ačkoli se odjíždělo až v pátek – a vítězoslavně to Helze zatelefonovala. Nazítří Helga Šarlotu v jejím vršovickém bytě pro jistotu navštívila: její kufr, jak se právem obávala, obsahoval naprosto nepochopitelné věci. Postupně z něj musela vyházet divadelní kukátko, nefunkční venkovní teploměr, prastaré taneční rukavičky, perletí vykládanou šachovnici, sadu šachových figurek ze slonoviny a tři velké zavařovací sklenice se šroubovacím uzávěrem.

„K čemu si, děvenko, vezeš ty sklenice?“ dotazovala se Šarloty s nadlidským sebeovládáním.

„Ty jsou na mušle,“ vysvětlila jí Šarlota. Helga vzdychla.

„Myslím,“ řekla trpělivě, „že nám na mušle bohatě stačí jedna.“ Když ale vzápětí objevila v krabici od cukru potápěčské brýle, jejichž guma byla navíc ve stavu naprosté zpuchřelosti, nevydržela to.

„Šarloto, miláčku,“ zvolala, „opravdu si myslíš, že budeš potřebovat potápěčské brýle?!“

„Nebudu?“ pravila Šarlota plaše. „Já nevím.“

„A k čemu?!“ zaječela Helga nepříčetně.

Někdy ztrácela sebekontrolu a potom ji to skoro pokaždé mrzelo. Jenomže Šarlotina roztržitost – a to se vyjadřovala velice mírně – ji zkrátka nepříčetně rozčilovala. Ještě loni Šarlota přece taková nebyla! Začalo to až letos. Nejdříve jako by vůbec nebrala na vědomí, že jedou – tak jako každý rok – v létě k moři.

„Tentokrát vezmeme jenom jeden film,“ řekla třeba Šarlotě.

„Film?“ nechápala Šarlota.

„Film,“ řekla Helga trpělivě. „Nebudeme dělat tisíce fotek. Už mi vypadávají z prádelníku. Takže letos si na ten zájezd vezmeme film jenom jeden.“

„Na zájezd?“ řekla Šarlota nepřítomně.

„Na zájezd!“ rozčílila se Helga. „Ty nevíš, že jedeme v červenci na zájezd?! Nejezdíme snad každý rok na zájezd?!“

„Zapomněla jsem,“ řekla Šarlota. „Promiň.“

Než ji však Helga doslova zasypala cestovními prospekty, podobné scény se ještě několikrát opakovaly.

Ta ženská mě přivede do hrobu, zuřila v duchu Helga.

„Prokristapána, holka, soustřeď se!“ apelovala na Šarlotu naléhavě.

Denisa a Irma

„Milovat bližního abstraktně nebo z dálky – to je možné,“ řekla Denisa Irmě po Šarlotině odchodu. „Zato zblízka skoro nikdy.“

Zasmály se.

„To napsal kdo?“ zeptala se Irma. Mezitím přemýšlela, co řekne ona.

„Dostojevský,“ poučila ji Denisa. „Bratři Karamazovi.“ Zauvažovala, jestli přece jen neměla jet s někým chytřejším, než je Irma. Ne že by byla Irma hloupá, to ne, ale někdy jí bohužel nestačila. To je stejný jako v softbale: abyste mohli hrát opravdu skvěle, potřebujete skvělý spoluhráče. S odporem si prohlédla nohy tý stařeny. Odjakživa neměla důchodce ráda. Nemohla si pomoct. Důchodci ji vždycky strašlivě vytáčeli: v obchodech, v tramvaji, všude. Hnusili se jí – to be frank.

Irma Denisin postoj k důchodcům samozřejmě znala. Přemýšlela, jak se jmenuje ta věda o starých lidech. Gerontologie, vzpomněla si vzápětí.

„Proboha,“ řekla velmi konsternovaně, „to je snad zájezd na nějakej gerontologickej kongres…“

Zasmály se.

Irma byla ráda, že si na to slovo vzpomněla.

Zatím se docela dobře doplňují, říkala si Denisa. Možná že Irmu podceňuje. Nenápadně si přečetla nápis, který měl ten obstarožní obézní chlápek na kraťasech: Beach Boy.

„Koukni se támhle na toho Plážovýho chlapce,“ upozornila Irmu.

Irma se nenápadně ohlédla a rychle ukryla svou tvář na Denisině nahém rameni.

„Proboha,“ smála se, „to je teda sladkej exot…“ Uvědomila si, že řekla dvakrát po sobě proboha. Trochu ji to mrzelo.

Beach Boy a jeho dcera

Jolanin otec byl podrážděný.

Byl podrážděný, protože bylo takové horko, protože se potil a protože autobus stále ještě nedorazil. Především však měl vztek, že to byl on sám, kdo mu koupil ty obrovské, křiklavé, tyrkysové šortky se stylizovanými zelenými palmami, jakousi ležící nahou mulatkou a oranžovým nápisem Beach Boy na obou nohavicích. Koupil si je minulý týden v Praze, kam přijel, aby se tu ucházel o nové zaměstnání. Vstupní pohovor však nedopadl dobře: dotyčná firma totiž na inzerované místo požadovala věk do padesáti let. Navzdory svému předsevzetí během vstupního pohovoru několikrát zvýšil hlas; křičel na ty ignoranty, že je to do nebe volající diskriminace. Samozřejmě už věděl, že to místo nedostane. Během odpoledne se uklidnil. Došel si na dobrý oběd a dal si sedmičku vína; po obědě si dal ještě kávu a koňak.

Když si potom v obchodním domě Kotva šortky vybíral, měl už po pravdě řečeno trochu upito. Vybral si je víceméně z recese a zčásti i proto, aby pobavil mladou prodavačku. Doma v Sázavě se svého nákupu sám zděsil, ale spoléhal na to, že mu rodina nedovolí obléknout si něco takového a že mu budou zakoupeny šortky jiné, střízlivější. Ale přepočítal se: když si tu barevnou hrůzu před manželkou a dcerou navlékl, obě jen lhostejně pokrčily rameny.

„Že lidé s postupujícím věkem občas přicházejí o zrak nebo o sluch, to jsem věděla,“ pravila Jolana. „Netušila jsem však, že ztrácejí také soudnost a vkus.“

Hrdost mu nedovolila přiznat chybu, ale když dnes odpoledne vystoupil z auta na rušnou pražskou ulici, málem se propadl hanbou. I nyní si dobře všiml pobavených pohledů těch dvou holek.

„Má patnáct minut zpoždění,“ prohodil směrem k Jolaně.

„Tedy zatím.“

Jolana poctivě, leč skepticky žvýkala Travel Gum. Její skepse měla bohužel velmi racionální jádro.

„Chápu,“ řekla. „Rozhodl ses, že za zpoždění autobusu ponesu zodpovědnost.“

Její otec pouze nevrle mávl rukou a bůhví pokolikáté pohlédl na vyrovnané kufry.

„Mám tam i tu khaki košili?“ zeptal se podezíravě.

Jolana věděla, že by otce v jistém smyslu velmi potěšilo, kdyby jeho khaki košile v kufru nebyla.

„Máš ji tam,“ řekla matka. „Neboj.“

„Určitě?“

„Určitě.“

„Uvidíme!“ řekl Jolanin otec výhružně.

Postavil se na okraj chodníku a okázale vyhlížel autobus. Jolana si znovu prohlédla jeho bledé nohy a ty strašlivé šortky. Napadlo ji, zda si je podvědomě nekoupil proto, aby personálním ředitelům a firemním psychologům připadal mladší.

Otec pohlédl na hodinky a vrátil se ke kufrům.

„Nikdy jsem jméno tý cestovky neslyšel,“ řekl.

Jediné, co ho v tuto chvíli – byť zcela nepatrně – uspokojovalo, byla jeho vlastní popudlivá nespokojenost.

„Nikdy ses taky o cestovní kanceláře nezajímal,“ řekla Jolana.

„Vždycky jsi nám tvrdil, že jsou to všechno podvodníci, kteří se jenom snaží vytáhnout z člověka prachy.“

„To taky jsou.“

Nyní už to Jolana nevydržela.

„Otče,“ pravila co nejsmířlivěji, „která cestovní kancelář konkrétně z tebe vytáhla nějaký prachy?“

Ignoroval ji.

„Řekněme v posledních třiceti letech?“ usmívala se Jolana. Potom uviděla autobus. Byl to elegantní autobus zahraniční výroby – přesně takový, jaký slibovali v katalogu.

„Už je tady!“ zvolala vítězoslavně. Otec předstíral, že ji neslyší.

„Tati, autobus už je tady!“ Uvědomila si, že křičí.

„Na co se tak těšíš?“ pravil mrazivě její otec. „Na to, že se zase pozvracíš?“

V té chvíli Jolanu znovu napadlo, zda to byl opravdu dobrý nápad – pozvat je na společný zájezd. Rozhodla se, jako ostatně už mnohokrát, zcela impulzivně. Jednoho dne se prostě zastavila před výlohou té cestovní kanceláře – a dostala ten nápad. Myslela na věčně přepracovanou matku, která nepřichází z kanceláře dřív než kolem sedmé. Často i po osmé. Myslela i na otce a na to, jak ho po třiceti letech vyhazují z práce. Stála před tou výlohou a přemýšlela. Peněz měla teď dost. Je mi snad osmnáct, abych se styděla za rodiče? říkala si. Z toho jsem snad už vyrostla. A kolikrát si spolu ještě takhle vyjedeme? Ano, věděla samozřejmě už předem, že to patrně bude náročné – ne, pryč s eufemismy: věděla, že to patrně bude strašné. Ale nemyslela na to. Dětinsky se opájela různými romantickými představami: Matka a ona v kavárnách italského letoviska. Na promenádě, zavěšené do sebe. Matka bude mít ten krémový kostým… Představovala si rovněž, jakou budou mít otec a matka radost, až jim oznámí, že jim zaplatila tak drahý zájezd.

„Seš hodná, ale já nikam jet nemůžu,“ řekla jí tehdy matka.

„Víš, co mám práce?“

Nakonec ji musela dva týdny přemlouvat. Uslyšela své jméno.

„Slečna Dvořáková s rodiči?“ opakovala mladičká průvodkyně se zářivým úsměvem.

Jolana cítila pohledy ostatních účastníků zájezdu.

„Ano,“ řekla.

Klid, říkala si. Mám vysokou školu, státnice ze dvou jazyků, zajímavou, skvěle placenou práci, několik spolehlivých přátel a útulný, hezky zařízený byt. Stejně ale trochu zrudla. Nijak moc, ale – zkrátka a dobře – zase zrudla. No to je výborný, říkala si Jolana. Šéfuju čtyřiceti lidem, byla jsem tři měsíce v Americe, spala jsem

minimálně s dvaceti chlapama včetně jednoho černocha, kouřila jsem trávu i hašiš a jednou jsem praktikovala dokonce i anální sex – a potom se červenám při oslovení slečna Dvořáková.

Do háje, říkala si Jolana, když nastupovala do autobusu. Do háje!

„Vzala sis kinedryl?“ chtěla vědět matka.

Maxova pochybnost

Ignác Maxovi vyprávěl cosi o Barry Milesovi, ale Max ho vnímal jen na půl ucha – chtě nechtě totiž poslouchal velmi hlasitý, a především velmi vulgární dialog manželské dvojice, která přišla teprve před malou chvílí: asi pětačtyřicetiletého, dobře oblečeného muže a jeho ženy, vcelku elegantní menší dámy s přelivem třešňové barvy. Jejich slovník jakož i inteligence vůbec byly v nápadném rozporu s jejich pečlivě upraveným a očividně promyšleným zevnějškem. Max přemýšlel, jestli s výjimkou vojenské prezenční služby poznal v životě někoho, kdo by na veřejnosti bez ostychu mluvil takhle sprostě. Představa, že by měl o takových lidech psát, v něm zatím vzbuzovala jen odpor.

Rozhlédl se po svých příštích spolucestujících. Takže co tu máme dál?

Jednu hlučnou čtyřčlennou skupinku sotva osmnáctiletých výrostků. Tak to v žádném případě, říkal si. O hlučných výrostcích ať si píše někdo jiný.

Dámu s psíčkem. Trochu tuctovou. Navíc už to tu bylo.

Jedny mladé manžele, přibližně v Maxově věku, s asi dvanácti-

letým synem a třemi pojízdnými, tmavě šedými kufry stejné značky, vzájemně se lišícími jen velikostí; mužův kufr byl přirozeně největší. Jeho tvář byla Maxovi povědomá, ale nedokázal si ji nikam zařadit.

Uvidíme. Dál: Jiní, podstatně starší manželé. Už na pohled nezajímaví.

Nic ho nenapadalo. Zatím necítil k těm lidem vůbec nic – a k některým z nich dokonce jakousi nedůvěřivou nevraživost, jakkoli si uvědomoval, že to bezpochyby bude vzájemné. Náhle ho znovu přepadla pochybnost, zda myšlenka napsat román, který se celý odehrává během turistického zájezdu, je skutečně tak skvělá a nosná, jak to už déle než rok domýšlivě tvrdil v každém druhém časopiseckém či televizním rozhovoru: „… na takové zájezdy přece zdaleka nejezdí jen nějací ortodoxní turisté; každý ten takzvaný turista má samozřejmě také nějaký ryze lidský, takříkajíc zcela neturistický osud, který ho po léta utvářel. A takových naprosto normálních lidí, jen dočasně proměněných v turisty, je v jednom zájezdovém autobuse nebo hotelu pohromadě i často víc než třicet… Vznikají tam pochopitelně různé podivuhodné vztahy, které navíc v takovém těsném, jaksi zhuštěném prostoru akcelerují rychleji než jinde. A právě to mě jako prozaika zajímá,“ odpovídal Max jedné novinářce ještě před dvěma týdny, avšak když ten vysoký, videem, tónovanými skly a klimatizací vybavený zhuštěný prostor nyní zacouval k chodníku, Max už poněkud pochyboval, zda se oním joyceovským mikrokosmem – jak se vyjádřil v jiném interview – může stát i autobus firmy Volvo.

No, uvidíme.

Kufr

Nový kufr se Zuzaně líbil.

Byl elegantní, tmavě šedý a výsuvné držadlo, za které nyní kufr táhla po mramorové podlaze vstupní haly Hlavního nádraží, bylo anatomicky tvarované a zevnitř opatřené měkkým, na omak příjemným koženkovým čalouněním. Táhnout jinak dost těžký kufr bylo nad očekávání snadné; kufr nekladl prakticky žádný odpor a občasné drobné otřesy, způsobené nerovností dlažby, dostatečně tlumila pryž na kolečkách. Všimla si, že Hynek na kufr krátce pohlédl a potom se podíval na ni, jako by se dožadoval pochvaly, neboť to byl samozřejmě on, kdo minulý týden všechny tři drahé kufry koupil. Zuzana jeho pohled opětovala, ale jen krátce, aby Hynkovi jasně naznačila, že se po tom všem rozhodně nenechá koupit za jeden nový kufr.

Pamela

Celkem tři kufry, avšak jasně červené, měla i slečna průvodkyně: velký, rovněž pojízdný kufr, středně velký kufr příruční a malý bachratý kufřík na kosmetiku. Bylo jí necelých devatenáct let a před týdnem maturovala na střední ekonomické škole, kde také v minulých letech opakovaně získala titul Miss ekonomka; ony tři červené kufry značky Samsonite byly cenou za její letošní květnové prvenství. Ve volném čase – jak uvedla v červnovém čísle školního časopisu Ekonomka – ráda jezdila na horském kole, cestovala a poznávala zajímavé lidi. Rovněž měla ráda meruňkovou marmeládu a Mozarta. Toho doslova zbožňovala. Jejím největším životním přáním bylo, aby všichni lidé na světě žili v míru.

Přátelé jí říkali Pamela.

Pamela byla zvyklá věnovat svému tělu každodenní péči.

Začínala už ráno, ještě před snídaní, kdy provedla několik cviků na zpevnění břicha a prsou, dva cviky na zeštíhlení stehen a dva proti celulitidě, jeden cvik proti dvojité bradě a jeden proti kulatým ramenům. Potom šla do koupelny, vyčistila si krátce zuby a vysprchovala se vlažnou vodou, případně si místo sprchy připravila horkou koupel s přídavkem léčivých solí a minerálů z Mrtvého moře. Namydlila se zvláčňujícím sprchovým mýdlem a celá se vydrhla žínkou z drsné mořské houby, aby si důkladně prokrvila pokožku a odstranila její staré, suché vrstvy. Umyla si vlasy jemným bylinkovým šamponem pro každodenní mytí a ke kořínkům vlasů si po opláchnutí vmasírovala vitaminový kondicionér. Utřela se a do druhého ručníku si zabalila hlavu. Natřela se hydratačním tělovým mlékem a několika čistými tampony, namočenými do čisticí bylinkové emulze s dezinfekčním a zklidňujícím účinkem, si postupně vyčistila pleť. Potom si do obličeje krouživými pohyby vetřela denní krém pro zářivou svěžest PLÉNITUDE EXCELL – A 3, jehož tři ovocné kyseliny odstranily odumřelé buňky v její pokožce a stimulovaly obnovu nových; komplex vitaminu E a melaninu, který krém také obsahoval, navíc v její pleti zneutralizoval volné radikály a zabránil tak jejímu stárnutí. Potom se šla Pamela nasnídat. Snídala většinou ovesné vločky s mlékem nebo nízkotučným bílým jogurtem, které si někdy ochucovala trochou sušeného ovoce, rozinkami nebo drcenými oříšky; pila neslazený ovocný čaj a šťávu z vymačkaných pomerančů. Po snídani si vyčistila zuby ještě jednou, tentokrát důkladněji, kartáčkem i zubní nití. Vyfoukala si vlasy difuzérem a za pomoci pěnového tužidla se učesala. Natřela si vyholená podpaží antiperspirační tyčinkou a nalíčila si obličej. Za krk, za uši a mezi ňadra si stříkla pár kapek parfému, a pokud měla šaty nebo tričko s výstřihem, nanesla si na ňadra trochu matného pudru.

Když však Pamela s takto zušlechtěným tělem vyšla nakonec z domu na ulici, byla obvykle šokována a zklamána tím sprostým civěním a pokřikováním, které její vysprchované, namazané, navoněné a napudrované tělo vyvolávalo.

Proč jsou muži takoví? říkávala si Pamela smutně. Ona na ně přece také nepíská a nepokřikuje.

Poslancovo předsevzetí

Hynek se – jak si pevně předsevzal – snažil. Když Zuzana kupříkladu zjistila, že má knihu, kterou si chtěla vzít do autobusu, ve svém kufru, jenž už byl ovšem dávno uložen kdesi v zavazadlovém prostoru, nabídl se, že poprosí řidiče, jestli by jim zavazadlový prostor ještě jednou neotevřel. Zuzana to ocenila úsměvem: řekla, že je prý od něho velkorysé, když se v tom vedru chystá vzpírat s těžkými kufry kvůli Jackie Collinsové, kterou – jak mnohokrát prohlásil – bytostně nesnáší. K Hynkově nemalé úlevě ale nakonec prohlásila, že to není třeba. Bude prý spát nebo poslouchat walkman. Usmála se. Hynek se také usmál. Dostal nápad. Pod jakousi záminkou odešel, upozornil tu hezkou průvodkyni, že si ještě na tři minutky odskočí, a běžel do nedaleké trafiky koupit nějaké ženské časopisy. Prodavač ho poznal a začal s ním přátelsky diskutovat o problémech se zřízením senátu. Hynek se omluvil, že nemá čas, a rychle vybíral časopisy vystavené na pultě. Koupil dokonce i ty drahé: Cosmopolitan a Elle. Dva časopisy koupil Jakubovi. Aby odškodnil prodavače za to, že se mu nemohl věnovat, nechal mu velké spropitné.

Běžel zpátky. Snažil se.

Bál se především toho, že Zuzana nedodrží jejich dohodu: slíbili si, že se nebudou na tomhle zájezdu hádat, a i kdyby k nějaké hádce přesto došlo, že se za žádných okolností nebudou hádat před lidmi. Nebylo by to ostatně poprvé, co by některou z mnoha jejich dohod nedodržela. Ačkoli to není úplně přesné – ne že by je porušovala vědomě, ona je jednoduše označila za neplatné. Nebo za od začátku nesmyslné.

„Nesmyslné?“ nechápal Hynek. Snažil se mluvit co nejmírněji.

„Když jsme se na těch věcech dohadovali, oba jsme se shodli, že ona dohoda – jakkoli to snad zní směšně formálně a pedantsky – je jediný možný způsob, jak se pokusit –“

„Ále neshodli,“ přerušila ho Zuzana.

Bylo zjevné, že se chce hádat. Hynek se někdy domníval, že se z nějakého důvodu hádat potřebuje. Zhluboka se nadechl. Musel se nadechnout, a tak to udělal, ačkoli dobře věděl, že Zuzana to bude hodnotit jako teatrální gesto.

„No jo, jen se nadechni,“ řekla Zuzana posměšně.

Proč na mě proboha útočí, vždyť já se přece snažím mluvit tak mírně, pomyslel si Hynek. Snažím se přece věci napravit. Dělám to kvůli nám oběma. Vyčítavě na svou ženu pohlédl, ale ona chybu nepřiznala.

„No jo, jen se dívej,“ říkávala nepřátelsky.

Když se teď vracel k autobusu, už zdálky viděl, že Zuzana hovoří s oním mužem s videokamerou a jeho manželkou; na řídkém trávníku opodál pobíhaly jejich dvě malé děti. Kluci. Zuzana na ně zrovna ukazovala a cosi manželům s úsměvem říkala. Hynek se obával, že zatímco byl pryč, stačila si už celou tu čtveřici oblíbit. Nebylo by to poprvé, říkal si. Na to, aby si utvořila nějaký názor, jí často stačilo pár minut.

Jakub naštěstí seděl v dostatečné vzdálenosti stranou. Zamával na něj časopisy, které mu koupil, a zamířil k němu, ale Zuzana jeho lest prohlédla a zavolala na něj.

„To je můj muž,“ představila ho.

„Dobrý den,“ řekl Hynek přátelsky a připojil své příjmení.

„My už si všichni tykáme,“ upozornila ho Zuzana.

Hynek potlačil podráždění. Chápal sice, že Zuzaně dělá možná dobře, když může lidem nabízet tykání s poslancem, ale na druhé straně si nechtěl tykat s každým. Nemyslel to nijak elitářsky; tykání mu prostě připadalo příliš závazné.

„To je dobře,“ řekl s milým úsměvem. „Takže já jsem Hynek.“

„My tě samozřejmě známe,“ řekla Olga se zjevným ostychem. Byla to celkem hezká, štíhlá hnědovláska, jenom neměla oholené nohy.

„My jsme tě dokonce volili,“ řekl Láďa.

Také jeho nenucenost nebyla úplně spontánní.

Ale já tebe ne, říkal si Hynek v duchu. V tom je ta potíž. Věděl, co řekne Zuzana: že ona ho volila taky a že dodnes nechápe, jak to mohla udělat.

„Já dokonce taky,“ řekla Zuzana. „Dodnes nechápu, jak jsem to mohla udělat.“

Všichni se zasmáli. Zejména Láďův smích byl nepříjemně hlasitý. Hynek se v duchu děsil, že s těmi lidmi bude muset chodit na pláž.

„A nebyla jsi během voleb namazaná?“ řekl Zuzaně.

Pohlédla mu zkoumavě do očí, takže se přinutil škádlivě usmát.

Bude to náročný týden, uvědomil si znovu. Pánbůh ví, jak bude náročný.

Nastoupili do autobusu.

„Chceš sedět do uličky, nebo u okna?“ zeptal se své ženy.

„Je mi to jedno, klidně si vyber ty,“ odpověděla Zuzana. Jejich úsměvy působily na Olgu velmi zamilovaně.

Docela jim záviděla.

Proč Maxe vůbec napadlo napsat román,

který by se celý odehrával na turistickém zájezdu?

Max si už přesně nepamatoval, kdy ho poprvé napadlo napsat román, jenž by se celý odehrával během zahraničního turistického zájezdu – bylo to snad někdy na jaře nebo možná v létě roku 1993. Jakkoli ani on sám nedokázal jednoznačně zodpovědět otázku, proč si zvolil právě tohle téma, začínal jím být stále více přitahován.

Kdykoli si v té době představoval protagonisty své příští knihy, bůhvíproč je viděl nastupovat do dálkových autobusů, pokuřovat na dálničních odpočívadlech nebo vybalovat kufry v hotelových pokojích. Celé dlouhé večery si zapisoval nejrůznější kompoziční nápady, náčrtky budoucích scén – a stále častěji zjišťoval, že jsou to vesměs scény z autobusu či z pláže a že všechny ty zamýšlené postavy, k nimž si dělal potřebné poznámky, jsou bez výjimky účastníci jakéhosi fiktivního zájezdu. Tehdy už věděl, že ten zájezdový román opravdu napíše, bez ohledu na to, zda svou počínající posedlost dokáže dostatečně přesvědčivě vysvětlit.

Jistá logika v tom ale byla: především odjakživa cestoval rád. Když se na konci devětaosmdesátého roku konečně otevřely hranice, během následujících dvou let nadšeně absolvoval všechny ty tehdy bezmála povinné, únavné autobusové zájezdy do Pasova, Vídně, Benátek, Paříže a Londýna; později navštívil ještě Itálii, Slovinsko, Dánsko, Finsko, Izrael, a dokonce i jeden z malých ostrůvků v Karibském moři. Všechno to byly víceméně jen banální turistické výlety, avšak pro Maxe představovaly nebývale dobrodružné, pozoruhodné a zábavné varianty jeho jinak dosti usedlého, nezábavného a v podstatě nepozoruhodného života. Poslední tři roky strávil totiž zavřený buďto v redakci, nebo doma před svým počítačem, a tak mu občas připadalo, že pokud v uplynulé době vůbec prožil něco jakž takž zaznamenáníhodného, bylo to právě na zájezdech.

První, komu se Max svěřil s úmyslem napsat román s pracovním názvem Účastníci zájezdu, byl Ignác.

„Říkáš román o lidech na zájezdě?“ pravil zamyšleně. „No dobře, milý Marco Polo, ale – promiňte mi mou otázku, doktore Holube – proč?“

Max přece rozhodně nikdy nebyl a není člověk, jemuž se říká cestovatel, namítal Ignác. Nebudou Maxovy cestovatelské zážitky ve srovnání se zkušenostmi a zážitky všech těch bezpočetných dobrodruhů, kteří dnes běžně jezdí stopem po Americe nebo se toulají kdesi po Orientě, poněkud tuctové? Max je přece pouhý řadový turista, který si – tak jako mnozí z nás – po revoluci pouze několikrát vyjel do Paříže a k Jadranu.

„Za prvý to samozřejmě nebude žádnej cestopis,“ přel se Max, „a za druhý si uvědom, jak já teď žiju. Celý dny jsem zavřenej sám doma a píšu. Pokud si jdu večer s někým sednout, jsou to skoro pokaždý zase ty hnusný literáti jako ty. Básníci. Devianti. Takže kdy mám šanci potkat nějaký normální, zdravý, obyčejný lidi, o kterejch bych mohl psát? Pouze ve dvou případech –“ odpovídal si Max sám, „když mi pošťačka přinese rekomando – anebo na zájezdě. Jedinej člověk, kterýho trochu znám, je turista.“

„Nebo pošťačka,“ připomněl mu Ignác. „Proč nenapíšeš Ženu s brašnou?“

Pod Maxovou nadsázkou byl však i kus pravdy. Jen za poslední čtyři roky absolvoval celkem patnáct různých cest, na kterých poznal bezpočet lidí: řidiče autobusů, průvodce cestovních kanceláří, děti a jejich rodiče, manželské a milenecké páry, puberťáky, úspěšné i neúspěšné podnikatele, studenty, penzisty.

Jednoho politika s rodinou. Dva mladé homosexuály.

Muže s videokamerou, jemuž se během zájezdu do Kodaně rozpadlo manželství.

Zdvořilého dlaždiče a jeho skvělou rodinu.

Jiného muže, ukájejícího se během nočních zastávek na cestě do Itálie (předstíral pokaždé, že močí, avšak pokradmu přitom pozoroval ženy, které se neodvážily příliš hluboko do tmy lesa plného výkalů a rezignovaně si ulevovaly za ne právě mohutnými kmeny nejbližších smrků).

Muže se zanícenou zarudlou pletí, který ve Vídni celý den trpělivě podpíral svého namol opilého otce.

Milou nedoslýchající důchodkyni, která na zpáteční cestě z Itálie v autobuse zemřela.

V Paříži dvojici manželů, kterým před lety uhořely obě děti.

Veselou obézní paní z Teplic, která se od pouličního umělce v Benátkách nechala téměř hodinu portrétovat – s Gérardem Depardieu po boku.

Jinou paní, která Maxovi v restauraci hotelu Kriváň u kávy svěřila všechny ty strašlivé věci o svém životě, aby pak pravila s provinilým úsměvem: „Ale já vás asi zdržuju…“

Nebo toho řidiče slovenského kamionu a jeho synka na odpočívadle kdesi u francouzských hranic. Seděli na malých skládacích stoličkách na zaprášeném horkém asfaltu ve stínu za vozem; otec na propan-butanovém vařiči ohříval jakési jídlo. Slunce stálo příliš vysoko, takže pruh stínu, který vrhala korba vozu, je nestačil zcela skrýt.

„Kdy pojedeme za mámou?“ zeptal se v jedné chvíli – samozřejmě slovensky – synek.

„Nemluv mi o mámě!“ okřikl ho slovensky otec. A desítky dalších. O některých zájezdech a jejich účastnících Max pouze slyšel.

Chlap přes uličku

Loni na podzim se Max sešel v kavárně Gany’s se spolužačkou z fakulty. Před dvěma týdny se vdala, a Max proto očekával, že bude mluvit o svatbě a o manželovi. Sotva se však posadili, řekla, že mu musí vyprávět o své prázdninové cestě do Španělska.

Max zprvu nechápal, proč přikládá tomu zájezdu takovou důležitost.

„A přes uličku proti mně seděl takovej bezvýraznej, zakřiknutej chlap, něco přes třicet,“ líčila spolužačka Maxovi. „Takovej typickej mouchy snězte si mě. Připadal mi navíc starej a vůbec jaksi nezajímavej: nevyspalej, opuchlý voči, přeleželý vlasy, otlačenej obličej – dovedeš si tu šílenou cestu autobusem představit. Zkrátka mě ani trochu nezajímal.“

Odhrnula si vlasy z čela. Číšník přišel odnést prázdné skleničky; chtěl vědět, zda si dají ještě víno.

„Ano, díky,“ řekl Max.

„Na příklopci měl flek.“

„Číšník?“ řekl Max. „Nebo ten chlap?“

„Ten chlap,“ řekla s úsměvem. „Jednou v noci na nějaký čúrací zastávce se ke mně otočil a na něco se ptal – kde jsme nebo jak dlouho tu budeme stát, zkrátka nějakou blbost, nepamatuju se přesně, co to bylo. Vím jenom, že měl na příklopci malou mokrou skvrnu. – Promiň ty detaily, ale chci, abys to viděl pokud možno stejně jako tenkrát já.“

„V pořádku,“ řekl Max. „Pokračuj.“

Vzpomínal si, že přesně v tomto okamžiku rozhodila rukama.

„To už je vlastně všechno. Chápeš: Nezajímal mě. Odpuzoval mě,“ řekla.

Zasmála se: „A o dva dny později jsem kvůli tomuhle chlapovi probděla a prokouřila celou noc a – poprvé v životě – psala básně.“

Max mlčel.

„Jó, zájezdy…“ řekla spolužačka. „Měsíc po příjezdu jsme se vzali.“

Maxovo překvapení bylo nelíčené.

„Prima příběh,“ pochvaloval si posléze.

„No jo, ale chápeš to?“ pronesla spolužačka naléhavě. „Já ne.“

Člověk vedle Jolany

Jolana seděla před svými rodiči.

Místo u okna bylo dosud volné a Jolana zkoušela v duchu odhadnout, který z dosud nenastoupivších účastníků zájezdu by mohl být jejím sousedem – s ohledem na svou kinetózu by rozhodně dala přednost nějaké starší, laskavé paní. Ideální by byla milosrdná sestra. Bohužel se však ukázalo, že jejím sousedem bude asi čtyřicetiletý muž. Nápadně opálený. A – ušklíbla se v duchu Jolana – samozřejmě s řetězem na krku. V laciných, nekvalitních modrých džínsách, nevkusných černých polobotkách a žlutém tričku z jakéhosi syntetického materiálu. Playboy třetí kategorie, říkala si Jolana opovržlivě. Jeho úsměv byl však s jejím předchozím zařazením trochu v rozporu: působil očividně plaše.

„Izvinítě,“ řekl ten člověk omluvně.

Takže Rus, uvědomila si překvapeně Jolana. Udělala mu místo, aby se mohl zasunout k oknu. Všimla si mnoha oděrek na jeho poničených rukou. Zlomeného nehtu. Ty ruce v ní vzbuzovaly trochu odpor. Podívala se nenápadně na jeho šaty, ale ty byly čisté. Jenom na příklopci – ale možná že se jí to jen zdálo – jako by měl malou skvrnu. Nasála nehlučně nosem vzduch, avšak nezdálo se, že by páchl. Úsměv v jeho obličeji nyní vystřídal vážný, jakoby usilovně důstojný výraz.

Skutečnost, že jejím sousedem je cizinec, Jolana vcelku vítala. Alespoň ji nečeká žádná povinná konverzace. Přesto jen tak zkusmo zavzpomínala na zbytky své gymnaziální ruštiny: ke svému údivu si nedokázala vzpomenout ani na jedinou použitelnou frázi; vše, co jí její paměť nabídla, byl kdysi často parodovaný úryvek prvomájového projevu sovětského důstojníka – a pak ještě začátek Taťánina dopisu Oněginovi, který se Jolana kdysi musela naučit nazpaměť: Ja k vam pišú, čevó že bólje, što ja magú ješčó skazáť. Tepěr, ja znáju, v vášej vólje menjá prezrénjem nakazáť, vybavila si po chvíli.

To by byl začátek konverzace, říkala si v duchu pobaveně. To by Rusák zíral!

Společensky se na něj usmála: „Do you speak English?“ Zavrtěl hlavou a bezradně pokrčil rameny.

„Ja mluvím špátně česky,“ řekl. Znovu se omluvně usmál.

„Ničevó. Ja tóže užé zabýla rúskij jazyk,“ řekla Jolana vesele.

Cítila nad tím člověkem jistou převahu a to ji uklidňovalo.

Jestliže se před ním vůbec nestydí mluvit, třeba se nebude tolik stydět před ním zvracet.

Dívka doslova milující svou práci

Oskar se dostavil deset minut před stanoveným odjezdem; většina účastníků zájezdu však už způsobně seděla na svých místech.

„Už jsem začínala být netrpělivá,“ řekla mu slečna průvodkyně s hranou výčitkou a zářivě se na něho usmála. Oskar rozpačitě pokrčil rameny a očima vyhledal Ignáce s Maxem; zamířil k nim a s postřehnutelnou úlevou se posadil na volné místo vedle Ignáce.

„Sorry,“ otočil se k Maxovi Ignác, „navždy nás spojila láska k hudbě Johna Lennona, nedůvěra v lidi nad třicet a víra ve spravedlivější společenské uspořádání.“

Maxův soused se zasmál. Znělo to nevynuceně.

„Jasně,“ řekl Max, „věříte zkrátka, že jednou přijde mír. Tak proč byste si nesedli spolu?“

„A taky věříme, že všechno, co člověk potřebuje, je láska,“ řekl Ignác s nakažlivým úsměvem.

Oskar se také usmíval a s výrazem člověka, jenž vlastní vůz Honda Accord a který šest let nejel autobusem, se trochu udiveně rozhlížel kolem. Slečna průvodkyně si odkašlala a představila se. Potom pravila, že přátelé jí říkají Pamela, a vyzvala všechny účastníky, aby jí říkali také tak.

„Dobře, Pamelo,“ řekl nahlas Ignác.

Pamela se na něho mile usmála, ale vzápětí zvážněla a pravila, že tenhle zájezd je teprve její druhý, ale že navzdory této krátké zkušenosti může už nyní říci, že svou práci doslova miluje.

Potom krátce nahlédla do připravených poznámek a vyjádřila své přesvědčení, že na tomto týdenním pobytovém zájezdu, kde na člověka na každém kroku dýchne nejen svěží mořský vzduch, ale i pradávná italská historie, si všichni účastníci rozšíří duchovní obzory. Poté účastníky informovala, že si během jízdy mohou u ři-dičů zakoupit překapávanou kávu, multivitaminový nápoj Bonita nebo pivo – a ti náročnější také becherovku a fernet.

„Podle posledních lékařských průzkumů má každý člověk vypít zhruba dva litry tekutiny denně,“ přečetla ze svých poznámek.

„Pocit žízně přitom nemusí být rozhodující. V horku je možné denní příjem tekutin zvýšit až na tři litry, ale větší objem tekutin už představuje pro ledviny přílišnou zátěž.“

Ignác se otočil k Maxovi a tázavě na něho pohlédl. Max se zasmál.

Pamela mezitím opustila problematiku pitného režimu a přešla k problematice autobusových sedadel.

„Vaše sedadlo má několik nastavitelných poloh,“ pokračovala v četbě. „Ovládací páčku, za kterou je při změně polohy potřeba zatáhnout kolmo vzhůru, najdete pod každým sedadlem na jeho vnější straně.“

Zatímco někteří cestující šmátrali rukou pod sedadly, jiní – včetně Maxe, Oskara a Ignáce – sledovali mladičkou průvodkyni zamyšlenými pohledy.

„Náš autobus je samozřejmě vybaven klimatizací,“ navázala Pamela. „Bude-li proto někomu teplo, může si sám pustit klimatizaci.“

„Kde je páčka, Pamelo?“ zvolal Ignác. Několik cestujících se zasmálo.

„Ignáci,“ napomenul ho vlídně Oskar.

Pamela se usmála, popřála všem účastníkům šťastnou cestu a konečně odložila mikrofon. Max, Ignác i Oskar vytáhli zakoupené noviny a pohodlně se uvelebili, domnívajíce se, že než autobus zastaví v Českých Budějovicích, mají před sebou minimálně dvě ničím nerušené hodiny. O to větší bylo jejich překvapení, když se palubní mikrofon ozval vzápětí znovu.

Popuzeně vzhlédli.

„Právě míjíme Smetanovo divadlo,“ oznámila Pamela všem cestujícím. „A už projíždíme kolem známé budovy Národního muzea!“

Ignác složil noviny:

„Cože?“ zvolal nahlas. „Slyšel jsem dobře?“

„Národní muzeum,“ zopakovala mu Pamela mile a podívala se do poznámek. „Jak asi mnozí z vás vědí, tato neorenesanční stavba architekta Josefa Schulze byla dokončena v roce 1885.“

Cestující konsternovaně hleděli přes magistrálu k muzeu.

„Vpravo je proslulý pomník svatého Václava od Josefa Václava Myslbeka,“ pokračovala Pamela vážně.

„Kdy byl dokončen?“ křikl Ignác.

„Myslbek sochu dokončil v letech 1912 až 1913,“ usmála se Pamela triumfálně.

„Dal bych si ten fernet,“ opáčil okamžitě Ignác. „Velkej!“ zavolal na řidiče.

Oskar vzdychl.

„Dejte nám to dvakrát,“ zvolal Jolanin otec. Jolana vzdychla. Ignác na jejího otce pochvalně pohlédl.

„Setkání s lidmi, kteří doslova milují svou práci,“ vysvětlil Jolaně vesele, „může být někdy pro lidské ledviny značná zátěž.“

Hnědé podšálky

„A nyní,“ řekla Pamela, „vám něco řeknou také naši páni řidiči, které bych vám chtěla zároveň představit. Jeden se jmenuje Karel a ten druhý –“ Pamela se šibalsky, ale půvabně rozesmála, „– Karel.“

Někteří cestující zatleskali.

„Řekneš jim to ty, Karle?“ řekl mladší Karel.

„Dobrý, Kájo,“ řekl starší Karel. „Řekni jim to ty.“

„Dobrý,“ řekl Karel.

„A hlavně nezapomeň na podšálky,“ připomněl mu Karel.

„Jasně,“ řekl Karel.

Když mu Pamela podávala mikrofon, usmíval se, ale jakmile se otočil k cestujícím, zvážněl. Odkašlal si. V reproduktorech zahřmělo. Děti si zacpávaly uši.

„Takže ještě jednou dobrý den!“

„Dobrý den,“ řekla Šarlota. Měla radost, že díky silným reproduktorům rozumí.

„Z naší strany jenom pár nejnutnějších pokynů. Takže hnedky za prvý: Nejsme zvířata, jsme lidi.“

Na okamžik se odmlčel.

„Užitečný pokyn,“ řekl nahlas Ignác.

„No já jenom aby!“ řekl výhružně Karel. „Nebylo by to poprvně, co bysme museli tadyhle s Karlem vobjevovat za sedačkama kosti.“

Tváře cestujících většinou vyjadřovaly marnou snahu o pochopení.

„Kosti vod kotlet,“ řekl Karel. „Nebylo by to poprvně. Jenomže vod toho tu máme koše, že jo. Jeden je v uličce a druhej u nás s Karlem. Když bude tamten koš v uličce plnej, nebojte se, přijďte dopředu a vyhoďte to u nás. My to s Karlem na každý zastávce vysypeme. Vo to nic. Rozuměli?“

„Rozuměli,“ řekla Šarlota.

Max si všiml, že Irma s Denisou se už poněkolikáté předklonily a zakryly si tváře.

Od prvního okamžiku dávaly nenápadně najevo, že jejich účast na tomto zájezdu je pouhým omylem či snad pouhou recesí. Max se bavil nejen řidičovým projevem: i v oné vytrvalé, místy až hysterické důslednosti, s níž ony dvě dívky znovu a znovu upozorňovaly na svou jinakost, bylo cosi komického. Věděl ovšem, že ani ony se nesmějí jenom Karlovi – smály se i tupé stádnosti masových turistů, jako je on, Ignác nebo Oskar.

„Hlavně když to nebudete strkat za sedačky,“ řekl Karel. Nyní se pro změnu hlučně zasmál Jarda.

Karel s úsměvem pohlédl na Karla, který se také usmíval.

Pamelin obličej vyjadřoval jakési půvabné stydlivé pohoršení.

„Víte, jak to myslím,“ řekl Karel. „Takže to by bylo za prvý. Za druhý: Stavíme s Karlem zhruba každý tři hodiny. Když se vám bude chtít lulat dřív, nebojte se, přijďte a my vám s Karlem zastavíme. Vo to nic. Rozuměli?“

„Rozuměli,“ řekl Ignác jako snaživý žák. „Hlavně když nebudem lulat za sedačky…“

Autobus vybuchl smíchy.

Vůbec nejkrásněji se smála Pamela.

Oba Karlové se po kratičkém zaváhání rozhodli, že se připojí. Jolana si Ignáce pozorně prohlédla.

„Nedráždi ho, vole,“ řekl Max. „Uvědom si, že na tom člověku závisí naše životy.“

„A teďko za třetí,“ řekl Karel, když se autobus ztišil. „Jak už vám Pamela říkala, když přijdete a řeknete, tak vám na zastávkách a klidně i během jízdy uděláme čaj, kafe nebo instantní polívku.“

„Vo to nic,“ řekl Ignác. Karel to naštěstí přeslechl.

„Ale zdůrazňuju,“ zdůraznil, „že je potřeba vracet ty hnědý podšálky.“

Druhý Karel pokýval souhlasně hlavou.

„Ty bílý kelímky klidně vyhoďte, ale ty hnědý podšálky s ouškem nám musíte vracet,“ vysvětloval Karel. „Rozuměli?“

Očima přejížděl jednotlivé cestující. Někteří souhlasně kývali.

„Tak to by tak z naší strany bylo všechno,“ řekl Karel. „Jo a ještě něco: na ty prázdný sedačky vzadu si nesedejte, protože tam přijdou v Budějovicích Budějičáci.“

Druhý Karel si autoritativně přitáhl mikrofon: „Jestli se ty hnědý podšálky poztrácej, budete si to pít z toho rozpálenýho kelímku,“ řekl varovně.

Zadíval se smutně na cestující a pokrčil rameny.

Zpráva, která udělala z Ignáce vlastence

Když se palubní mikrofon konečně definitivně odmlčel, Oskar, Ignác i Max se vrátili k rozečteným novinám.

„Dobře situované vietnamské dívky se dávají operativně prodlužovat,“ přečetl přátelům Oskar. „Prý doufají, že se tak zvýší jejich šance na společenské uplatnění.“

Max s Ignácem o té zprávě přemýšleli.

„Operace trvá přibližně šest hodin,“ doplnil Oskar.

„To nic není,“ kontroval vzápětí Ignác a ukázal na malou zprávu ve svých novinách. „To v tranzitu na pařížském letišti čeká jistý Merhan Naseri na povolení k pobytu či k odletu už déle než šest let.“

„Šest let?“ zapojila se do hovoru Jolana; sama rovněž četla noviny. „Prokrista!“

Ignác si ji krátce prohlédl.

„Šest let,“ potvrdil. „Má jenom jedny šaty, ale zaměstnanci letiště mu občas laskavě umožní, aby si je ve sprchách vypral. Jeden z nich mu také daroval holicí strojek.“

„To nic není,“ řekl Max a přečetl ze svých novin: „Podnikatel Marek Němec, bratr ministra kontroly Igora Němce, kterému Úřad průmyslového vlastnictví v uplynulých pěti letech zaregistroval ochranné známky třiceti firem, mezi nimiž jsou i názvy světově proslulých společností jako Toyota, Audi, Volkswagen a Jaguar, včera úspěšně složil zkoušky a stal se patentovým zástupcem. Bude tak moci zastupovat organizace, které si své ochranné známky budou chtít zaregistrovat, aby je tak chránily před případným zneužitím.“

„Patentový pirát se stal patentovým zástupcem,“ poznamenal Oskar.

„Tohle mě vážně sere,“ řekl upřímně Ignác.

„Proč?“ divil se naoko Max. „Oblast registrací ochranných známek zvládl prý při zkoušce velmi dobře.“

Všiml si, že se jeho soused chystal cosi říct, ale Oskar ho předešel.

„A víte, že ve Francii vyloučili z jedné střední školy všechny muslimské dívky jenom proto, že nosily šátek na hlavě?“

„Vymknuta z kloubů, doba šílí,“ pravil Ignác.

„To jsem taky četla,“ řekla Oskarovi Jolana. „A víte, že v Rumunsku přijal parlament zákon, který trestá homosexualitu několikaletým odnětím svobody?“

„To je bohužel taky pravda,“ potvrdil její informaci Hynek.

„To víme,“ kývl Oskar.

„Ta zpráva ze mě udělala vlastence,“ řekl Ignác.

„Jak to myslíte?“ řekla Jolana.

„Jak to říkám,“ usmál se na ni Ignác.

Max je se svým místem v autobuse zatím nadmíru spokojen

Max znovu krátce pohlédl na mladého muže po své pravici; jeho manželka, sedící se synem za nimi, ho oslovovala Hynku. Na Maxův pozdrav odpověděl před chvílí až nápadně srdečně, ale Max si stále nemohl vzpomenout, odkud Hynka zná. Rozhodl se však, že mu nebude klást vůbec žádné otázky, aby s ním pak nedejbože nemusel celou cestu konverzovat. Byl sice obvykle považován za člověka společenského, nicméně sám věděl nejlíp, že jeho takzvaná společenskost je nanejvýš rozmarná mašina, která rozhodně nenaskočí pokaždé, a pokud ano, pak se nejdéle do dvou hodin zadře.

A navíc chtěl přemýšlet o románu.

V tomto ohledu byl se svým místem, jež mu Pamela přidělila, mimořádně spokojen. Seděl až v předposlední řadě obsazených sedadel (vzadu byla ještě již zmíněná volná sedadla pro Budějičáky), takže měl skvělý výhled takřka na všechny účastníky zájezdu: Přímo před sebou měl Ignáce s Oskarem, což mu případně umožňovalo – pokud by chtěl a maličko by se předklonil – participovat na všech jejich rozhovorech. Následující dvě sedadla se klamně zdála být neobsazená – seděli na nich totiž dva malí, avšak z hlediska tak dlouhé cesty až nebezpečně živí chlapci. Před nimi seděli jejich mladí rodiče a na samém začátku této řady pak ti dobře oblečení, sprostě mluvící manželé, Jarda a – pokud se Max nepřeslechl – Jituš.

Přes uličku vlevo seděli vcelku sympatičtí rodiče té i nadále žvýkající slečny; ta seděla před nimi s asi čtyřicetiletým, možná mladším mužem, který – pokud mohl Max soudit – s ní nebyl v žádném příbuzenském či jiném vztahu. Na dalších sedadlech ve směru k řidiči manifestovaly své nezaměnitelné individuality ony dvě zhruba dvacetileté dívky, které Max otipoval jako studentky, a před nimi pak Jituščiny a Jardovy děti: asi patnáctiletý, čítankově zachmuřený hoch s řídkým knírkem a docela hezká dívka, které možná ještě ani patnáct nebylo. Zcela vpředu, hned za sedadly rezervovanými pro chvíle odpočinku obou řidičů, seděly konečně obě staré dámy, znepokojené – kromě tisíce jiných věcí – také Ignácovým malým batohem.

Pamele patřilo speciální otočné sedadlo proti přístrojové desce. Max tedy neviděl přímo pouze na Hynkovu manželku se synem (syn byl hezký, asi jedenáctiletý světlovlasý kluk, který si ovšem občas pokazil image tím, že se škrábal v zadku) a na poněkud tajuplnou dvojici paní Košťálová – pan Petrescu, kteří seděli za ním. Petrescu byl menší podsaditý šedesátník s inteligentním kulatým obličejem; paní Košťálová byla vysoká štíhlá dáma s výraznýma očima. Když se Max v jednom okamžiku ohlédl, mile se na něho usmála; mohlo jí být tak pětačtyřicet.

Max už se nemohl dočkat, až bude moci začít psát. Byl – jak se vyjádřil v jednom časopiseckém interview – nervózní jako sáňky na podzim.

Hnědé podšálky

„Jdem si koupit kafčo,“ otočili se k Maxovi Oskar s Ignácem.

„Tak já taky,“ řekl Max.

„Ty černošský chcanky,“ řekl Ignác, když procházel uličkou. Zachytil Pamelin vyčítavý pohled.

„To je v Updikeově Kentaurovi,“ vysvětloval omluvně.

„Prosili bychom třikrát kafe,“ řekl Oskar Karlovi.

„Hnědé podšálky čestně vrátíme,“ řekl Max. Byl v dobré náladě.

Byl rád, že je se svými kamarády na tomto zájezdě.

„Nevěřte mu, pane řidiči,“ řekl řidičovi Ignác. „Viděl jsem ho před chvílí, jak strká za sedadlo celou kotletu!“

„I s kostí!“ doplnil Oskar.

„To není člověk, to je zvíře,“ řekl Ignác. „Od čeho tu máme koše, že jo?“

„Vy hajzlíci,“ smál se Max.

„Hoši,“ řekl s úsměvem Karel, „vy si děláte prdel, ale nám už se dva podšálky ztratily.“

„Tři,“ otočil se od volantu pochmurně starší Karel. „Už kurva tři. Já to fakticky nechápu.“

Jituš si čte

Jituš se rozhodla, že si bude číst, ale nejprve si do kapsy na zadní straně sedadla před sebou uložila walkman, dvě kazety, tři osvěžující hygienické ubrousky, jedny peprmintové bonbony bez cukru a publikaci Anglicky za tři měsíce. Ještě si nafoukla nafukovací cestovní polštářek a řekla Jardovi, aby ho zatím hodil nahoru do síťky na zavazadla. Přemýšlela, jestli už se má převléknout – proud vzduchu z klimatizace ji totiž trochu studil na nahých kolenou – ale nakonec si přes kolena pouze přehodila svetr; řekla si, že teď, dokud je teplo, zůstane v kraťasech a do šusťákové soupravy se převlékne teprve večer, až se ochladí. Autobus najel na dálnici a do očí jí začalo nepříjemně svítit slunce. Řekla proto Jardovi, aby jí z cestovní kabely vyndal sluneční brýle, a nasadila si je. Vzala si rozečtený Magazín Blesku, ale po chvíli listování přerušila, protože pravé rameno měla od slunce celé rozpálené. Zeptala se Jardy, jestli by se s tím sluncem nedalo něco udělat. Jarda vzdychl a stáhl dolů olivově zelenou roletu na okně.

„Je to lepší, ty pako?“ zeptal se. Pokrčila rameny:

„Akorát že je tu teď na čtení dost tma.“

„Budeš si muset sundat ty brejle, ty dubová hlavo,“ řekl Jarda. Zasmála se a brýle si sundala. Cítila, že ji Jarda ze strany pozoruje; aby ho už nemusela otravovat, zavěsila si brýle do výstřihu trička.

„Pánbů zaplať, že tě to napadlo,“ řekl Jarda. Otočila k němu obličej: „Chceš se hádat?“

„Ale nechci.“

„Tak si nezačínej,“ řekla.

Vrátila se k časopisu a přečetla si články o rakovině kostí, plzeňské prodavačce, která se smetákem ubránila loupežnému přepadení, a o čtyřech mladých amerických ženách čekajících ve vězení na výkon trestu smrti. Dostala hlad. Řekla Jardovi, aby jí vyndal z tašky housku s debrecínkou, a snědla ji. Protože jí připadalo, že jedla trochu moc hltavě a že se na ni jedna z těch důchodkyň dívá, otřela si ruce ubrouskem se zvláštní, okázalou důstojností. Použitý ubrousek strčila nazpět do síťky na sedadle.

Ale vadil jí tam.

Pořád se na něj musela dívat.

Po chvíli ho vyndala a podala ho Jardovi: „Hodil bys to někam?“ Jarda ubrousek zuřivě popadl a nacpal jí ho do košíčku podprsenky.

„Ty hovado!“ ječela se smíchem. Znělo to obdivně.

Max přiděluje jména. Max a Budějovičáci

Max začal neochotně – a proto bez koncepce, jen tak namátkou –  uvažovat nad jmény postav.

Pár jich už naštěstí měl: Na Oskara a na Ignáce už si jakž takž zvykl. Řidiči byli oba Karlové, což je pro knihu trochu zmatečné, ale on těm arogantním idiotům jiná jména rozhodně vymýšlet nebude. Průvodkyně si nechává říkat Pamela, pánbůh jí to přej, je to její vkus. Šarlota a Helga. No budiž, říkal si Max, přestože se mu poněkud příčilo psát Šarlota se š a přestože nemohl bezpečně vyloučit, že se na Helgu okamžitě nevrhne nějaký poblouzněný onomastik, který ho v mnohastránkovém rozboru veřejně usvědčí z podpory pangermanismu nebo bůhvíčeho ještě – jako by ty šílené lingvisty neznal.

Přidělovat postavám jména ho vždycky otravovalo.

Připadalo mu to netvůrčí a příliš pracné, přičemž vynaložená námaha zdaleka nepřinášela efekt, který by v jeho očích takovou dřinu ospravedlňoval. Jen ať si to někdo zkusí, stěžoval si mnohokrát Max, vymyslet dvacet nebo třicet jmen, která se takzvaně podobají charakteru svých nositelů (Max ovšem nikdy dost dobře nepochopil, proč se tragicky zamilovaný protagonista románu může jmenovat třeba Richard, ale už ne Ferda, anebo proč by kupříkladu jméno Baloun nemohlo být použito pro postavu geniálního vojevůdce… Jako by na jménech záleželo!), a přitom se pokud možno vůbec nepodobají jménům či příjmením více než deseti milionů spoluobčanů, spolupracovníků, přátel a rodinných příslušníků, kteří jsou čtyřiadvacet hodin denně připraveni se doživotně urazit, rozvést nebo autora alespoň zažalovat.

Nebudu se s těmi jmény mazat, říkal si Max výhružně, jako by se přel s kýmsi sice neviditelným, ale přesto přítomným. Bude jim ty zatracený jména přidělovat, jak mu přijdou pod ruku: Ty holky budou… pro mě za mě Irma a Denisa, a už žádný diskuse. Ta žvýkající slečna je údajně Jolana, takže její matka bude zkrátka Jolanina matka a její otec bude Jolanin otec – jednou to snad jsou její rodiče, tak co by se Max zbytečně namáhal. Ty dvě mrňavé děti budou prostě děti, případně, zasmál se Max, Mrňavé děti. Anebo dobře, tak třeba Péťa a Pavlík. A ty dva puberťáci vepředu pro změnu třeba Jára a Klára. Tak koho tu máme dál?

„Jakube,“ řekla za Maxovými zády Hynkova manželka ostře, „kde máš zase tu ruku?“

Takže Jakub, no vida, liboval si Max. Jakub Škrabka.

Hynek se k ženě otočil, jakoby trochu v rozpacích, že ji Max slyší.

„Zuzko, prosím tě, nenapomínej ho takhle.“

Maxovi připadalo, že za Hynkovým hlasem, ztlumeným takřka k neslyšitelnosti, je znát jisté vnitřní sebeovládání. Zbylý dialog, jak Max předpokládal, se odehrál pouze očima, ale Max už naštěstí věděl, co potřeboval: Zuzka. Zuzana.

Vida, jak mu to dneska jde!

Když si ale vzápětí jednotlivá jména sečetl, aby získal předsta-vu o celkovém počtu postav, předchozí spokojenost ho rychle opustila. Čtyřiadvacet účastníků zájezdu plus dva řidiči plus jedna průvodkyně. Dvacet sedm postav? vyděsil se Max.

A to má v Budějovicích přistoupit ještě dalších třináct lidí! Čtyřicet lidí?

Čtyřicet postav nemůžu v žádném případě zvládnout, říkal si.

Jak se blížili k městu, jeho nervozita stoupala. Musím něco udělat, uvědomoval si. Jenže co?

Spatřil je už zdálky – vypadali všichni tak malí: maličké postavy s maličkými kufry a s maličkými plážovými taškami. Někteří měli na hlavách slaměné kloboučky. Jakási neznámá síla Maxe zdvihla ze sedadla – za překvapených pohledů ostatních cestujících proběhl uličkou k Pamele, poprosil ji rychle o mikrofon a přinutil se ke svému nejspolečenštějšímu úsměvu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Účastníci zájezdu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.