KŘÍŽEM KRÁŽEM

ZAKAVKAZSKEM

GRUZIE, ARMÉNIE

NÁHORNÍ

KARABACH

Jiří Kostúr

Vydáno v roce 2019

Nakladatelství Jiří Kostúr (jiri.kostur@seznam.cz)

© Jiří Kostúr, 2019

Fotografie: Jiří Kostúr, Miroslav Skalický Skalák, Šárka Skalická

ISBN: 978-80-88139-27-0 (PDF)

ISBN: 978-80-88139-28-7(EPUB)

ISBN: 978-80-88139-29-4 (MOBI)

Bibliografie

Roční doby (přírodní lyrika), Severočeské nakladatelství, 1973.

Satori v Praze (autobiografické povídky), Pragma, 1993, rozebráno.

Lesní hovory (přírodní lyrika), Torst, 2000, rozebráno.

Toulavý kopyta (cestopis o putování s koněm po Šumavě a Vysočiny, vlastní vydání, 2006.

Vidět sekvoje, a zemřít…(cestopis z amerického Jihozápadu), Akcent, 2008.

Baráky – souostroví svobody (se spoluautorem Františkem Stárkem Čuňasem kniha rozhovorů s aktéry undergroundových komun z ko-munistické doby), Pulchra, 2010, rozebráno.

Je zastoupen v Antologii české poezie I. díl (1966-2006), Dybbuk, 2009 a v antologii Chlévská lyrika (aneb zvířata nám odcházejí ze života), Sursum, 2010.

Časopis Revolver revui č. 83, 2011 otiskl kratší výběr ze sbírky mi-lostné poezie Stařec a láska. V literární revui Pandora č. 24, 2012 vyšla ukázka z připravované knihy Dobrý práskač Švejk, která vy-chází ze svazků StB, které byly na Jiřího Kostúra vedeny jako na ne-přátelskou osobu a s nimiž se seznámil teprve po 23 letech, vlastní vydání, 2013. Tištěná kniha je už rozebrána a na jaře roku 2015 vy-šla jako e-kniha.

Tančící derviš (cestopis o Turecku), e-kniha 2015.

Island-země v zrodu (cestopis o putování Islandem), e-kniha 2015.

Stařec a láska (troufalý milostný deník), milostná lyrika, e-kniha 2015.

Union Jack (cestopis o Anglii, Walesu, Skotsku a Irsku), e-kniha 2016.

Tří hároši v Pobaltí (cestopis o Litvě, Lotyšsku a Estonsku), e-kniha 2016.

Toulky Bosnou, Albánií a Řeckem (cestopis), e-kniha 2016.

Tři hároši na Sicílii (cestopis o Itálii), e-kniha 2017.

Tři hároši v Podněstří (cestopis o Rumunsku, Moldávii a Podně-sterské Moldavské Republice), e-kniha 2017

Ještě Evropou – Zámky na Loiře, Bretaň, Amsterdam, Hamburg, Skandinávie (cestopis), e-kniha 2017

Povídky ze zadní kapsy – soubor povídek, e-kniha 2017

Drž ten volant oběma rukama (cestopis o Korsice a Sardínii),e-kniha 2018

Obsah:

Prolog

26. srpna

27. srpna

28. srpna

29. srpna

30. srpna

1. září

2. září

3. září

4. září

5. září

6. září

7. září

8. září

9. září

10. září

11. září

12. září

13. září

14. září

15. září

16. září

17. září

18. září

19. září

20. září

21. září

22. září

23. září

24. září

25. září

26. září

27. září

28. září

29. září

30. září

1. října

2. října

3. října

4. října

5. října

6. října

7. října

8. října

9 .října

Epilog

Prolog

Kam ještě jet, když mám Evropu už celou prokřižovanou? A to nezapočítávám půlky Kanady, kterou jsem projel s kamarádem Čechokanaďanem, a americký Jihozápad, kam jsem jel už sám a to především za nejmohutnějšími stromy světa: sekvojemi. Mezitím jsem se synem objel celý Island i s jeho nehostinným vnitrozemím a předtím sólo procestoval Skandinávii až na její nejsevernější výspu Nordcap. Teď už deset let brázdíme s kámoši z bývalého undergroundu každý evropský kout: začalo to Pobaltím, pak přišla Sicílie s celou Itálií, dál Rumunsko, Moldávie a i ta komunistická Podněsterská republika, Španělsko, Portugalsko, Francie, Bulharsko, Turecko, Britské ostrovy s Irskem, Balkán, Albánie, Řecko, zámky na Loiře, Benelux atd. Naposled to byla i s přítelkyní Zdeňkou Korsika a Sardinie. Jaký kus světa si nadělím k svým 76 letem, co mi letos budou?

Evropský kontinent jsme převážně procestovali společně s Mirkem Skalický zvaným Skalák a jeho ženou Šárkou. Oni mají starý Mercedes, velký jako autobus, upravený k obývání. Já si vystačím se svým menším terénním vehiklem Jimny od firmy Suzuki. Mimo jízdního provozu mi slouží také za ložnici a obývák. Jsme tedy nezávislý na hotelech, penzionech a kempech. Ve městech nocujeme na ulicích, někdy u čerpacích stanic, ale většinou v terénu.

Pro letošek jsme se rozhodli absolvovat skutečnou velejízdu: Gruzii, Arménii a Náhorní Karabach. Do Zakavkazska patří také Ázerbájdžán, s ním jsou však problémy. Mimo povinného víza na hranicích, jak informuje průvodce Lonely Planet,platí vysoká záloha, jejímž účelem je, abyste tam neprodali auto a odvezli ho nazpátek ze země. Navštívil jsem v Praze velvyslanectví, ale od úředníka jsem s nic nedozvěděl.  Proto jsme Ázerbájdžán vyškrtli z cestovního itineráře. Riskovat při návratu do Gruzie – kvůli konfliktu o Náhorní Karabach se z Ázerbádžánu nedá přejet do Arménie -  že na hranicích nevydolujeme zálohu nazpátek, to v žádném případě nehodlám!

Na Zakavkazsku mě nejvíce láká pohoří Velkého Kavkazu. Pochopitelně škrábat se do pěti tisícových výšin, na to už nemám věk, ale do odlehlých končin v Gruzii jako je Svanetie a Tušetie při ruských hranicích se terénním autem dá dostat. Novinářka Petra Procházková v magazínu Lidových novin píše, že do oblasti Tušetie vede jedna z nejnebezpečnějších cest na světě. Můj Jimny se na ni už těší!

Záhadou Zakavkazska je, do které části světa vlastně patří: Asie, nebo ještě Evropy? Geografové z různých zemí uvádějí několik verzí. V Česku stanovujeme hranici těchto světadílů od Kaspického moře přes tzv. Kumamanečskou sníženinu podél řek Kuma a Maneč a podél toku Donu k Azovskému moři. Jiný náhled ji posunuje jižněji k severním úbočím Velkého Kavkazu. Američané ji umisťují rovnou na jeho hřbet, takže by nejvyšší horou Evropy nebyl Mt. Blanc s jeho 4807 m, ale Elbrus, který má výšku 5642 m. Části severní Gruzie by tedy patřily ještě do Evropy. Britští geografové jdou ještě dál a hranici mezi Evropou a Asii kládou až k území Iránu. Do Evropy by tedy patřila nejen Gruzie, ale i Arménie a Ázerbájdžán.

Hraniční problematika světadílů je mi zcela fuk. Gruzie a Arménie jsou křesťanské země, je v nich spousta historických památek a řada klášterů je na seznamu UNESCA. Gruzínské město Gori je rodištěm krutovládce Stalina, jenž má na svědomí miliony zahynulých v gulagu, a má tam muzeum. Arménie je skoro celá hornatá a Jimnymu tam chci ještě jednou pořádně prohnat terénní faldy do třítisícové výšky k petroglyfům v horské oblasti Ughtasaru. V Náhorním Karabachu, kde se vízum dá pořídit na místě na ministerstvu zahraničí v hlavním městě Stěpanakertu, bude pro mě jako amaterského dendrologa lahůdkou dvou tisíciletý platan, nacházející se v jedné venkovské oblasti. Chci také prozkoumat jeskyni Azoch, v níž žádný turistický provoz není a lze ji navštívit jen se silnou baterkou.

Cesta po vlastní ose do Zakavkazska je skutečně dálava: z Rakouska se musí projet celé Maďarsko, velká část Srbska a celé Bulharsko. Stejná vzdálenost je přes veledlouhé Turecko jižním pobřežím Černého moře na hranice s Gruzií. Z bulharského Burgasu se dá sice přepravit s auty trajektem až do Batumi, ale proč zbůhdarma čučet tři dny jen na vodní hladinu. Projeli jsme zatím pouze půlku Turecka, z Mersinu a Tarsusu jsme ho protnuli přes Kapadokii k Ankaře a kolem Černého moře k Istanbulu, tak teď při zpáteční cestě ze Zakavkazska to vezmeme i jeho východním vnitrozemím. Sjedeme potom opět k Středozemnímu moři, akorát se budeme muset vyhnout oblastem s kurdským osídlením kvůli potyčkám turecké armády s bojůvkami zakázané PKK. Velké jezero Van tedy vynecháme, ale starověké sochy bohů na hoře Nemrut Daği si uniknout nenechám.

V posledním srpnovém víkendu pořádají Skaláci každoročně undergroundový festival. Protože letos se mnou přítelkyně nejede, tak do Meziříčka přijedu už v pátek a v neděli dopoledne pojedu napřed. Skaláci vyrazí za mnou od „Karlštejna“, jak jsem pojmenoval Mírovu přestavbu bývalého mlýna, buď v pondělí večer anebo v úterý ráno až pivovar odveze prázdné sudy od piva a uklidí se festivalové odpadky. Napřed jedu proto, jelikož Maďarsko vždycky jen profrčíme, tak chci z něho konečně něco vidět. Při cestě do Rumunska a Moldávie jsme udělali zastávku jen u „louže“ Balatonu, a když jsme se vraceli před pěti lety z Turecka a Skaláci to hnali po dálnici, tak jsem odbočil na neplacenou paralelní silnici a skoukl podrobněji Szeged a nově i Kezskemet. Na zakavkazskou krasojízdu jsem se „vyzbrojil“ i jednou pneumatikou navíc, kterou mám umístěnou na Jimnyho střeše.

Skaláci se svou fenou Zuzanou

Autor se ptá delfína, kde Skaláci jsou

26. srpna

Kolem desáté dopoledne jsem předjel z nocležné louky před „Karlštejn“. Za chvíli přišel Skalák a přinesl mi rakouskou dálniční známku, abych ji nemusel kupovat. „Přilep ji pořádně a uhlaď, ať policajti nemaj podezření, že není tvoje,“ řekl a dodal: „V poledne chcem zajet na oběd do Litohoře, nechceš počkat?“

Počkat jsem nechtěl, chci konečně uvidět maďarskou pusztu.

Jedna se nachází u Debrecína, jenže to není mým směrem. Na jihu ve Velké maďarské nížině mezi Dunajem a Tisou je také několik ostrůvků stepních rezervací, tak si k nim zajedu. Do Srbska přejedu přes přechod u Subotice.

Zastávku jsem udělal jen v Kauflandu ve Znojmě, kde jsem zakoupil za poslední koruny ještě několik konzerv fazolí. Nezbyl mi ani jeden drobák, protože jsem v Českých Budějovicích musel v Datartu pořídit ještě jednu trojzásuvku do zapalovače v autě. Nabíjím v ní mobil, baterie do foťáku, akumulátorovou baterku a nově i svítilnu na čtení. Celodenně v ní mám také zapojenou bednu chladničky, kterou mám umístěnou vzadu v úložním prostoru vedle krabice s rýží, těstovinami atp. Je to zásoba na naše měsíční cestovatelské putování.

Při cestě z domova do Budějovic se mi v konektoru původní trojzásuvky zapekla pojistka. Závada se nedala hned odstranit a ani jsem se s tím nechtěl teď zdržovat. Raději jsem trojzásuvku koupil ještě jednu, abych ji měl do foroty, kdyby se ta stará nedala opravit. Vydřel jsem se tak z českých peněz, eura jsem v Rakousku nechtěl utrácet.

Prohnal jsem se dálnicí kolem Vídně a pak na hranici ještě na rakouské straně jsem zastavil u pumpy Shell. Naturál 95 je tam pěkně drahý, 1,59 eura za litr, ale podařilo se mi tam aspoň rozměnit eurovou pěti stovku. Prodavač v pokladně si ze mě dělal šoufky, že stroj na přepočítání peněz stávkuje.

Za hranicí v Maďarsku jsem zaplatil dálniční poplatek, tzv. matrici, a mastil to na Budapešť. Ta pro mě neznámá není, navštívil jsem ji ještě za komoušů a znovu se prošel centrem při mezipřistání letadla při návratu z Ameriky. Když jsem teď dorazil u ní na dálniční okruh, odbočil jsem z něho jižně na silnici č. 51. Z té se dá zajet k první přírodní rezervaci s názvem Apajpuszta.

Směrovka se stejným názvem mě přivedla kratší polňačkou k osamělé farmě. Má tam být restaurace a možnost jízdy na koních. Budovy farmy vypadaly teď ke konci sezóny opuštěně, kolem se nacházelo rozlehlé prostranství se sklizenou trávou. Tradici puszty připomínala jen vahadlová studna, nejspíš atrapa. Vedle ní stála velká dřevěná tribuna, kde potomci pasteveckých Kumanů, které Kiskunságskou oblast osídlili v 13 stol., si vydělávají na živobytí jízdami na koních v krojovaných kostýmech. Divadelní představení pro turisty. Co ale dneska není turistického?

Dlouho jsem se tady nezdržel, v blízkosti lidského osídlení na stepní ptáky: dropi, určitě nenarazím. Maďarský dlouhorohý skot se má chovat taky jen v pusztě u Debrecína. Otočil jsem Jimnyho a pokračoval dál na jih k srbské hranici.

Turistická Apajpuzsta

Začalo se pozvolna šeřit a tak jsem vyhlížel nějaké místo na přespání. Napřed jsem zajel do listnatého lesa, ale tam bylo stavení, kouřilo se mu z komína. Nakonec jsem přistál na rozlehlé louce mezi dlouhými řadami balíků sena. Tady bych neměl nikomu překážet a mezi dvěma patry balíků nebude svítilna na čtení vidět.

Napřed jsem zkonzumoval kus loveckého salámu, vozím ho vždycky tři štangle. K večeři jsem popíjel plechovkové pivo z chladničky. Předchlazené pivo v ní docela dlouho studené vydrží. Plechovkáče ze tří kartonů postupně během cesty zastrkuju do ledničky Skaláků v Meďouru.

Svítilna na čtení, kterou jsem nad spací úpravou zavěsil u hlavy, má dneska premiéru. Rozevřel jsem knihu „Podzimní symfonie Plastiků“ o historii známé undergroundové hudební skupiny „Plastic People of the Universe“. Do okruhu lidí kolem ní patřím.

Na knize se podílel František Stárek Čuňas, který z počátku s námi taky jezdil do světa. Za bolševika jsem s ním spolupracoval redakčně na vydávání undergroundového časopisu VOKNO. V roce 2010 jsme společně dali dohromady knihu rozhovorů „Baráky – souostroví svobody“ o undergroundových komunách za normalizace.

Nocleh v pusztě

27. srpna

Ráno při snídani jel po blízké polňačce nákladák se třemi chlapy. Uviděli mě a zabočili ke mně. Z jejich rozčilené gestikulace jsem pochopil, že mám vypadnout. Nejspíš si mysleli, že jejich dobytku ujídám seno.

Snídani jsem dorazil tedy u silnice a pak zamířil k přírodní rezervaci slatinných solných rybníků u Ordogan. Jenže v letošním suchu byly vyschlé, tak jsem jen krátce obhlédl jinak jistě zajímavý krajinný typ. Místo do další puszty Bugac, kam jsem původně chtěl ještě zajet, jsem se rozjel do města Kiskőrös. Je v něm rodný domek velkého maďarského básníka Sándora Petőfiho, který žil v polovině 19. stol.

Chalupa se slaměnou střechou stojí přímo na náměstí. Je v ní Petőfiho muzeum, jenže dneska v pondělí bylo zavřené. Nakoukl jsem skrz pootevřené dveře dovnitř, ale uklízečka mě dál nepustila. Tak jsem aspoň prošel vedlejší prostranství s bronzovými bystami a reliéfními portréty význačných maďarských literátů. Petőfiho pamětní kámen zdobí verš: „Kdo pro tebe zemřel, svatá světová svobodo.“ On zemřel ve 26 letech jako revolucionář při potyčce s ruským vojskem. Předzvěst roku 1956, kdy sovětská vojska rozdrtila tanky v Budapešti tehdejší maďarskou revoluci?

Pamětní prostranství rodiště Petőfiho

Město Kalosca je proslavené malovaným nádražím. Rozhodl jsem se tam také zajet. Zaparkoval jsem nedaleko pěší zóny a vydal se do turistických informací zjistit, kde se nádraží nachází. Cestou jsem narazil na muzeum maďarského symbolu: papriky, v pondělí mělo také zavřeno. O kus dál byla na jednom domě umístěna pamětní deska, že v něm v roce 1885 hrál na klavír světoznámý maďarský skladatel Ferenc Liszt.

Kancelář informací se nachází naproti biskupskému paláci. Tam jsem se dozvěděl, že nádraží je vzdálené ještě 2 km. Nechtělo se mi jít pěšky tak daleko, vrátil jsem proto k autu. Když jsem pak projížděl kolem ošuntělé patrové budovy s nápisem Vasútállomás, nechtělo se mi věřit, že je to význačné malované nádraží.

Po chodníku šla mladá žena s kočárkem. Vystoupil jsem z auta a zeptal se: „Dou you speak englisch?“ Odpověděla: „A little.“ Tak jsem ukázal na budovu: „Is this a railway station?“ Tedy, jestli je to železniční stanice. Kývla, že ano.

Vnějšek budovy byl opravdu zanedbaný, ovšem když jsem ji obešel na peron, tak jsem čučel. Na něm byly zdobně vyřezávané sloupy, okna a dveře malované a čekárna byla celá vymalovaná ornamenty. V kanceláři vedle seděl chlápek, a když mě uviděl, tak vzal klíče a odemkl mi nádražní prostor, který sloužil jako muzeum železničních počátků z 19. stol.

Pánské a dámské WC

Z Kalosci jsem odjížděl spokojený. Byl čas už na oběd, tak jsem zastavil v jednom lesíku. Vytáhl jsem malý horolezecký vařič a uvařil si napřed instantní krevetou polívku a pak, když jsem ještě v Hungarii, tak jsem si ohřál konzervu maďarského guláše. Spláchnul jsem ho plechovkáčem.

Zaznamenal jsem, že budu muset někde vzít benzín. Na přechod do Srbska to bylo ještě víc jak sto kilometrů. První pumpa se nacházela až v městečku Hajos, jenže tam byla potíž, že jsem neměl žádné forinty a pumpař eura nebral. V Kalosci jsem si nevzpomněl je vyměnit.

Benzín šlo vzít na kreditku, kterou jsem sice měl, ale na ní bylo vložených jen 500 Kč. Ty jsem si šetřil pro případ skutečné nouze. Pumpařijsem tedy kreditní kartu zapřel, a protože uměl anglicky, tak mě odkázal na jinou pumpu anebo ať zajdu do banky. Na bankovku dvěstě forintů, které mají hodnotu české dvacky a kterou jsem chtěl přiložit k eurům, už mi předtím oznámil, že je dávno neplatná.

V bance se odehrála další kuriózní situace. Dneska v pondělí měla zavřeno, ale v průčelí byl nainstalovaný bankomat. Dveře k němu byly také zavřené, propustila mě však k němu čtečka, kterou jsem podle návodu protáhl kreditkou. Já totiž ještě nikdy nepoužil služeb tohoto přístroje na výběr peněz. Když jsem chtěl do něho teď vložit platební kartu, tak jsem se zarazil.

Vzpomněl jsem si na loňskou dramatickou událost v Janově, kdy nás s přítelkyní nechtěla pustit výjezdová dálniční závora. Do turniketu jsem vložil vzdálenostní lístek, který spolkl. Zbaštil jako malinu i eurovou padesátku a ještě k ní chtěl přidat dalších třicet euro. Aby nás závora propustila, nezbylo než se tomu podřídit. Po návratu jsem si po internetu zjišťoval, kolik stojí dálnice z Milána do Janova a bylo to pouze 11 euro. Italská firma Autostrade mi po reklamaci sice 69 euro vrátila, ale když mi zdejší bankomat kreditku nevrátí, tak tu budu muset čumět až do úterý. Čert aby tu moderní techniku spral!

Na roh banky přijela dáma středního věku, uměla anglicky. Požádal jsem ji o pomoc s bankomatem, protože se mi nechtělo zajíždět znovu k pumpě, když jsem kreditku zapřel. Žena ochotně šla se mnou, jenže čtečka na mou kartu nereagovala. Na její ano, ale pro změnu stávkoval zas bankomat, který mou platební kartu spolkl, a i když žena postupovala podle návodu, žádné forinty nevydal. Naštěstí kreditku vyplivnul nazpátek.

Žena to zkusila ještě jednou se stejným výsledkem. To už jsem na to kašlal a vydal se rezignovaně k pumpě. Kreditka tam kupodivu fungovala, tak jsem načepoval 5 l benzínu. Co si o mně myslel pumpař, to mi bylo jedno. Frčím konečně do Srbska!

Cestou jsem projížděl pěknými domky, z nichž některé měly podobné štíty jako selské baroko v jižních Čechách. Lemovaly v dlouhých řadách obě strany silnice a měl jsem za to, že je to už městečko Jánoshalma. Bylo mi ale divné, že je liduprázdné, nikde nebylo vidět ani živáčka.

Zastavil jsem, když zrovna k protějšímu domku přijel mladík na mopedu. Anglicky neuměl a já z maďarštiny znám akorát slovo: nemtudom, tedy: nevím. Proč je v městečku tak prázdno, jsem teprve zjistil, když mladík otevřel dveře baráčku. Kolem stěn byly naskládané štosy lahví, kterým vévodil vinný lis. Domky byly vinné sklípky. Dosvědčilo to, že v postranní uličce u auta jsem si utrhl z vinice několik hroznů tmavého vína.

Ze skutečného Jánoshalma jsem chtěl jet nejkratší cestou k hlavnímu tahu na Srbsko, kterým je komunikace č. 55. Jenže jsem se na mapě překoukl a způsobil si bloudivý galimatyáš. Nechápu, jak jsem mohl vidět na mapě silnici k vesnici Kisszállás, když k ní ze západní strany žádná nevede. Od ní by se pak popojelo k silnici č, 53, vedoucí z Baja na Szeged, a tu překřižuje hraniční č. 55 na Suboticu. Že by už u mě propukla stařecká demence?

Ujel jsem už dost velkou vzdálenost, ale na odbočku k vesnici Kissállás jsem pořád nenatrefil. Dojel jsem až do městečka Kunfehérto, do kterého to bylo 11 km. Tam jsem se konečně otočil, že jsem musel tu odbočku přehlédnout, měla se vyskytovat, jak jsem byl přesvědčen, v půlce ujeté vzdálenosti od Jánoshalma.

Při zpáteční cestě jsem sledoval trasu pozorně jako ostříž. Odbočka ale nikde stále nebyla. Vedle silnice stál osamělý barák, tak jsem zastavil a vydal se k němu s mapou v ruce. Jen co jsem zastavil, ozval se halas dvou velkých vlčáků. Když jsem přišel k brance, mohli ji zbořit. Chtěl jsem se otočit nazpátek, na zápraží se však objevila statná padesátnice.

Anglicky neuměla, a i kdyby ano, tak přes ten psí kravál bysme se stejně neslyšeli. Hlídači šíleli dál, i když stála vedle nich. Žena je okřikla, to však nepomohlo, tak natáhla ruku a popadla u branky pověšené kladivo. Než jsem stačil reagovat, největšího štěkala klepla do lebky. Ten zakňučel a i s tím druhým konečně zmlkli. Je vidět, že kladivo u branky nevisí pro nic zanic.

Natočil jsem mapu k pletivu branky a ukazoval na nenalezenou odbočku. Žena zakroutila hlavou, zabodla prst do mapy k Jánoshalma a pak ho posunula k městečku Mélykút, že musím jet tak. Nechtělo se mi to líbit, byla to zajížďka, psi ale začali zase jančit, tak aby opět nepřišel na pořad mazlivý štulec kladivem, tak jsem odkráčel. Pochopitelně řádně naštvaný, přece ta odbočka a silnice musí existovat!

Existovala, ale jen v mojí hlavě. Naproti domku nějaký asfalt odbočoval, jenže skončil po sto metrech u farmy, kolem se rozkládala samá pole. O kus dál bylo další odbočení, ale to vedlo jen do areálu fabriky. Po celé cestě nazpátek do Jánoshalma se jiné odbočení nekonalo. Zkontroloval jsem znovu mapu a konečně zjistil, že vlčák kvůli mně dostal klepnutí kladivem zbytečně. Tak se mu aspoň teď omlouvám.

Patálie s neexistující silnicí měla za následek, že se mi zkrátil benzín. Ukazatel stavu paliva se ocitl na výstražném červeném poli rezervy. Na tu se má dojet ještě kolem 50 km, jenže do Srbska byla ještě třiceti kilometrová vzdálenost a je ve hvězdách, jestli se na návod k obsluze Jimnyho dá spolehnout.

Na hranice jsem dojel se sevřeným zadkem, rafička ukazatele byla už na konci červené výstrahy. Jen jsem přejel po pasové kontrole na srbskou stranu, tak jsem svištěl do směnárny vyměnit si spásné dináry. Pumpa byla naštěstí nedaleko, narval jsem nádrž úplně po okraj. To byla úleva!

V Subotici jsem potkal první mešitu na cestě. Zastavil jsem na trávníku vedle silnice, ale ne kvůli ní, v Turecku jich budou haldy. Zaujal mě hlučnější zvuk motoru, respektivně výfuku. Sklonil jsem se pod Jimnyho, jestli se neobnovila ve sváru před katalyzátorem prasklina, kterou jsem si způsobil před třemi roky v Černé hoře nárazem do zdobné koule na okraji chodníku. Provizorní oprava mi vydržela domů přes celou Albánii a Řecko.

Z opraveného sváru vypadalo, že nic uniká. Bez přidání plynu ale to nepoznám, jenže na plynový pedál ze země nedosáhnu. Okolo šel mladší Srp, tak jsem mu ukázal, jestli by mi nestisknul plyn rukou. Motor zařval, svár byl v pořádku. Hluk tedy vychází nejspíš přímo z tlumiče výfuku. Teď na to kašlu, zkontroluju to jinde.

Byla pokročilá hodina, za Suboticí jsem se najedl. Najel jsem pak na dálnici, kde jsem vyfasoval v mýtné bráně lístek s jejím označením. Platí se až u Bělehradu a pak dál u Niš. Chtělo by to dneska dojet k Bulharsku, Skaláci jsou už možná na cestě. Uvidím, kdy na mě padne únava. K Bělehradu je to kolem 200 km a do Niš dalších 230.

Na odbočku do Bulharska u Niš jsem dorazil před půlnocí. Po dálnicích jezdím jen stovkou, při vyšších rychlostech Jimny víc žere. Spotřebu mimo město má mít 8 l, nikdy jsem to ale neměřil. Akorát když byl nový, tak jsem při cestě s dcerou do Francie otestoval na dálnici k Mnichovu, kolik z něho vytáhnu. Při rychlosti160 km měl vířivý mainström v nádrži, který byl sledovatelný rychlým klesáním ukazatele paliva. Je to pěkně nenažraný Bumbrlíček!

Na Bulharsko vedla u Niš fungl nová dálnice, ještě nebyla ani placená. Daleko jsem po ní ale nejel, udělal jsem záraz u pumpy, co se na jejím začátku vyskytla. Byl jsem pro dnešek už urvaný a zajel na nocování na prostranství vedle ní. Než jsem usnul, znovu jsem uviděl to klepnutí kladivem do vlčákovy hlavy.

28. srpna

Noc proběhla v poklidu. Ráno po snídani jsem najel na zvýšený trávník a zkontroloval tlumič výfuku. Objevil jsem hned díru v jeho horní části a navíc od unikajících spalin byl propálen i spodek nárazníku. Ten je z plastu, tak se nelze divit. Do servisu ale nikam zajíždět nebudu, zkrátilo by mě to značně eura. Pro provizorní opravu bude stačit kus plechu a azbestová šňůra. Mám s tím už zmíněnou zkušenost.

Ze včerejšího dojezdu na rezervu, kdy jsem málem skončil s prázdnou nádrží, jsem se nepoučil. Na dálnici někde před Niš jsem benzín vzal, ale jen za 1.000 dinárů, do Bulharska by to mělo stačit. U pumpy, kde jsem spal, jsem proto žádný další nebral, byl tam drahý. Případně ho vezmu, když tak v levnějších kotěhůlkách. Dináry budu potřebovat i na  zpáteční cestu.

Dálnice skončila u soutěsek s řekou Nišavou. Je to opravdu parádní místo, projížděli jsme ho už jednou se Skaláky. Skalní stěny provrtává i řada menších tunelů. Podle mapy, kde je vyznačená celá budoucí dálnice do Bulharska, je tento krásný úsek obcházen.Bude to škoda.

Zážitek z romantických soutěsek mi brzy zkazil pohled na přístrojovou desku. Opět se stav benzínu ocitl na výstražném poli rezervy a na žádnou pumpu jsem nenarazil. U cedule, která oznamovala, že do města Pirot je to ještě 9 km, byla rafička ukazatele znova na červeném konci. Teď už jsem se viděl, jak pomažu s petlahví pro benzín pěšky.

K pumpě do Pirota jsem dorazil určitě s poslední slzou v nádrži. Ze srdce mi spadl další kámen. Na hranici u Kalotina to bylo už jen třicet kilometrů, tak jsem plnou nádrž nebral, v Bulharsku má být benzín daleko levnější. Stejně jsem kroutil nad sebou hlavou, co jsem za idiotského troubu.

Na hranici jsem vyměnil leva a zakoupil silniční známku. Pokud se Bulharsko projede za den, tak není potřeba, ale já chci zajet do pohoří Rila, abych viděl nejvyšší horu Balkánu. Jmenuje se Musala a je vysoko 2925 m. Se Skaláky jsme v horách Rily už byli, avšak jen u Rilského monastýru, kdyby jela přítelkyně, tak jsem s ní k tomu krásnému klášteru znovu zajel.

Před předměstím Sofie jsem odbočil k pumpě, kde jsem vedle uviděl nějaký smeťák. Zkusil jsem tam najít azbestovou šňůru, abych ji nemusel kupovat. Nic jsem ale nenašel, tak jsem si tam ohřál aspoň konzervu s játry na cibulce. U vyžuknutého plechovkáče mě napadlo, že z něho bude dobrá záplata na děravý tlumič výfuku.

Na začátku bulharské metropole jsem zastavil u prodejny stavebnin. Azbestovou šňůru tam neměli, od jednoho zákazníka jsem se aspoň dozvěděl, kde se nachází Homemax, což je místní obdoba veleželezářského Baumaxu. Musím se vrátit na nájezdový most a za ním odbočit doleva. Za první křižovatkou Homemax uvidím.

Přistál jsem na parkovišti hangáru Homemaxu. Narazil jsem tam ale na jazykovou bariéru. Všichni prodavači na mě koukali jako tele na nová vrata, když jsem chtěl zjistit, kde se zde nachází oddělení kamen. Jedině tam jsem mohl ukázat, co chci. Ve dvířkách topidel je azbestové těsnění.

Zachránila mě jedna mladá prodavačka, která trochu anglicky přeci jen uměla. Místo slova: stove, které neznala, jsem použil výraz: fire a doplnil ho gestem, jak do ohně přikládám. Dívčina mě sice dovedla k balíkům slisovaných pilin, ale hned vedle bylo oddělení kamen. U jedněch jsem otevřel dvířka a ukázal na bílé těsnící orámování. Její kolega mě pak vítězoslavně odvedl k velké špulce s azbestovou šňůrou. Nechal jsem si odříznout dva metry.

V Sofii jsme se Skaláky samozřejmě byli, ale krásnou baziliku sv. Alexandra Něvského jsme viděli pouze z povzdálí. Tehdy tam probíhaly velké demonstrace a náměstí s tou velkou novobyzatskou stavbou z počátku 19. stol. bylo obšancované policií. Zašel jsem teď i dovnitř baziliky, focení je tam placené, pár fotek jsem však zadara pořídil, než jsem byl nekompromisně vypoklonkován. Pravoslavný interiér je parádní.

Od centra jsem zamířil mezi činžáky na severní periferii, abych viděl pořádně na dvoutisícové pohoří Vitoša. Zdvihá se přímo nad Sofii. Jimny si v zahrádkářské kolonii odbyl generálku na Zakavkazsko, nezpevněná hliněnka byla plná hlubokých, vyjetých kolejí.

Na dálničním obchvatu na Plovdiv jsem odbočil na silnici č. 82, která vede k národnímu parku Rila. Zákruty a stoupání se zvedají napřed k městu Samokov a pak k horskému středisku Borovec. Odtud jezdí pod téměř třítisícový vrchol Musaly lanovka. Tu už v pozdních odpoledních hodinách nestihám.

Borovec je kyčovitá turistická obec. Je tady plno suvenýrových obchodů, honosných restaurantů, penzionů a hotelů. Každopádně zde hlavu složit se nechystám. Navíc horské vrcholky jsou zakleté v mracích, tak je otázkou, jestli se ráno rovnou odtud nevypakuju.

Vyjel jsem dál po silnici lemovanou lesem. Už se začalo stmívat a tak jsem asi po třech kilometrech zabočil k blízkému vršku. Na lesní přibližovačce za ním nebude na mě ze silnice vidět. Především světlo ze svítilny na čtení.

Přišla mi esemeska od Skaláků: kde jsem, nemůžou se mi dovolat, jsou už u Plovdivu. Zkusil jsem zavolat, ale mobil Šárky byl hluchý, moje SMS k ní také nedoputovala. Vyzvánění se sice ještě dvakrát ozvalo, ale zase nic. Pro ověření signálu jsem zavolal přítelkyni do Prahy a Zahradní město fungovalo. Později se ozval mobil Míry, který má rakouského operátora, a ke spojení došlo. Potvrdil, že jsou u Plovdivu a na to, že nevím, jestli zítra dorazím až na místo setkání u Marmarského moře, řekl: „No jo, ty tvoje hory!“

29. srpna

Ráno bylo slunečno, vrcholky nad hlubokým údolím, nad nímž jsem spal, byly bez mráčku. Pustil jsem se do opravy tlumiče výfuku. Byl to učiněný horor.

Napřed jsem musel vyndat těžkou krabici s potravinami a chladničku, abych se dostal ke zvedáku. Nadzvedl jsem Jimnymu pravé zadní kolo, ale i tak bylo svízelné prostrkovat azbestovou šňůru kolem dokola tlumičového tělesa. Díru jsem měl zakrytou na dvakrát přeloženou hliníkovou slitinou plechovkáče, kterému jsem uřízl vršek a dno, a šňůrou jsem ho pevně omotával. Přitom mi do očí padalo uschlé bláto a rez.

Opravárenské martýrium mi trvalo tři hodiny, než jsem utáhl závěrečný uzel. Hlučnost ale zmizela. Jsem důchodce odkázaný na penzí devět a půl tisíce, tak se snažím udělat, co zmůžu sám. Na cestovní výboje šetřím celý rok a je klika, že mám vlastní bydlení. Nový tlumič výfuku pořídím až v Česku. Plechovkáčů na další provizorium mám dost.

Sjel jsem nazpátek do Borovce, byl krásný bezmračný den. Lanovka jezdila a nebyla drahá. Společně se zpáteční jízdou stála 12 leva, což je přibližně kolem 150 Kč. Parkovné na celý den stálo 10 leva.

Trasa lanovky je dlouhá skoro pět kilometrů, čas přepravy trvá 25 minut. Borovec se nachází v nadmořské výšce 1350 m a horní stanice Jestrebec ve 2369 m. V mezistanici se přestupuje. Uzavřené kabinky jsou pro dva cestující, já ji měl sám pro sebe.

V kotli pod Musalou má být sedm jezírek. Turistická pěšina k nim má délku kolem čtyř kilometrů, není terénně náročná. Tedy jak pro koho. Se svými opotřebovanými kyčlemi jsem si skoro každých sto metrů musel orazit. Horská podívána i tak stála za to.

Prodělal jsem tam i nevšední komedii s malým ruksakem, v kterém jsem nesl konzervu leča, horolezecký vařič a jeden plechovkáč. Ruksak má dost těsné popruhy, a protože bylo horko, chtěl jsem ho sundat, abych si sundal triko. Jenže jsem se nemohl z popruhů vyprostit, šly stáhnout jen do půli ramen. Rval jsem je usilovně dolů, a i když jsem se pro osvobození celý kroutil sem a tam, nemohl jsem s nimi víc pohnout. Do prčic, já ten ruksak nesundám!

Ze zatáčky od Musaly vyšla čtyřčlenná rodinka: manželský pár s dětmi. Když ke mně přišli, ukázal jsem posunkem otci rodiny, jestli by mi nepomohl. Byl ochotný, ale k mému překvapení mi natáhl popruhy nazpátek na ramena. Zaprotestoval jsem, tak konečně pochopil, že chci ruksak sundat. Konečně jsem si od prevítů popruhů oddechl. Ruksak jsem pak nesl už na jednom rameni.

Musala 2 925 m

U prvního jezírka jsem udělal konečnou. Na vyvýšeném břehu u zdejší horské chaty stál stůl s lavicemi, tady jsem se uvelebil. Vrchol Musaly s jejími skalními a suťovými svahy jsem měl před sebou jako na dlani. Ohřál jsem si lečo a při popíjení plechovkáče jsem zavolal přítelkyni, protože je to poslední lacinější volání z EU. Když jsem jí popsal velehorskou krásu, zmínil jsem příhodu s popruhy ruksaku. Z Prahy zazněl smích: „Asi ti narostla ještě ramena!“

Chtěl jsem se natáhnout na trávu, ale slunce zahalil oblak, udělalo se chladno. Natáhl jsem si znova triko a i mikinu a vyrazil na zpáteční cestu. Zajímavé, že i když se většinou teď stoupalo, tak jsem dorazil k lanovce za tři čtvrtě hodiny, zatímco k Musale mi to trvalo hodinu a půl. Asi jsem se už rozchodil, stejně to však bude nejspíš můj poslední vysokohorský výšlap v životě.

Z Borovce jsem klesal dál po silnici č. 82 východním směrem. Bylo horko, měl jsem spuštěná okna, průvan mi házel vlasy do očí. Zastavil jsem a chtěl z americké vlajky, zakoupené na Korsice, složit čelenku, na Korsice a Sardinii jsem s ní jezdil. Jenže jsem teď zapomněl, jak jsem ty hvězdy s pruhy skládal. Přišel znovu ke slovu smích z Prahy: „Tak nejen ramena, ale roste ti i hlava.“

Odvětil jsem: „Už se těším, že až se vrátím, tak mi poroste i něco jiného!“

Tulipánová ulice řekla: „To může napadnout jen tebe!“

Čelenka se skládá z tvaru šátku. Natáhl jsem si ji na čelo a mastil to po silnici č. 8 přes Pazardžik. Na dálnici A 1, která vede k Burgasu, jsem ještě nenajel, vezmu to až k Plovdivu, jestli tam nenajdu Billu nebo jiný evropský supermarket. Je to poslední možnost před tureckým „bílým blátem“, jak nazývám jižní veky a chleby po celém Středozemí.

Plovdiv jsem projel jen předměstím, na Billu jsem nenarazil. Se Skaláky ho máme také shlédnutý, akorát jsme vynechali římský amfiteátr, těch jsme ale v Itálii a Řecku viděli haldy. Odbočil jsem tedy už na dálnici, ze které po čtyřiceti kilometrech zamířím na A 3 směrem na Istanbul.

Na tureckou hranici je to ještě dlouhá štreka. Musí se projet kolem Haskovo a Harmanli a jediným zpestřením na dálnici je pohled na kopce a vrchy pohoří Rodopy, které se táhne podél celé hranice mezi Bulharskem a Řeckem.

Do Svilengradu jsem odbočil až v podvečerních hodinách. Na hranici je to jen 11 km. Zajel jsem tam pro benzín, v Turecku před pěti lety stál nehorázných skoro 50 Kč. Za vlády prezidenta Erdogana, jehož hospodářská politika zvedla vysokou inflaci, by měl být sice levnější, v Bulharsku ale litr vychází na 28 Kč. Je to nejlevnější cena v Evropě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Křížem krážem Zakavkazskem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.