Komiksodějky

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Laydeez do Comics Praha

Komiksodějky – e-kniha

Copyright © Pointa, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Komiksodějky

Laydeez do Comics Praha

Redigovala Tereza Drahoňovská

Výtvarný redaktor Štěpánka Jislová

Korektury Iveta Křenková

Grafická úprava a sazba Honza Chabr

Vysázeno písmy Skolar Latin a Montserrat

Vydala Pointa Publishing, s. r. o.

Na Pankráci 1618/30, 140 00 Praha 4

roku 2019

První vydání. Počet stran 116

Vytiskl FINIDR, s. r. o.

Lípová 1965, 737 01 Český Těšín

ISBN 978-80-907-3066-3 tištěná verze

ISBN 978-80-883-3503-0 ePub

ISBN 978-80-883-3504-7 Mobi

ISBN 978-80-883-3505-4 PDF

www.pointa.cz

Nicola Streeten: Jak to všechno začalo

Nicola Streeten:
Jak to všechno začalo

Nicola Streeten

Je společně se Sarah Lightman zakladatelkou první skupiny Laydeez do Comics, ilustrátorkou a antropoložkou. Za autobiografický komiks Billy, Me & You, ve kterém popisuje bolestnou ztrátu malého syna, získala hned několik ocenění. Nicola vystudovala PhD na univerzitě v Sussexu, kde se věnovala tématu kulturní historie britského feministického komiksu v letech 1970 až 2010. Momentálně vede kurzy kritické teorie a historie či kulturních věd a médií.

Se Sarah Lightman jsem se poprvé potkala v roce 2009, když jsme se díky našemu zájmu o grafické novely začaly vyskytovat na stejných přednáškách s tímto zaměřením. Brzy jsme objevily společný zájem ve výtvarném umění, zároveň jsme ale sdílely mnohem víc - doktorské studium s genderovou tematikou či práci na vlastních autobiografických komiksech. Domluvily jsme si schůzku na výstavě Bobby Baker, která ve svých kresbách čerpá z bolestné zkušenosti mentálního kolapsu. Se Sarah nás její umění velice zasáhlo a výsledkem byla dlouhá a velmi zajímavá debata s jasným závěrem - podobnými příběhy by se měl komiks zabývat více. Okamžitě jsme začaly rozebírat, jak skvělé by bylo mít skupinu, ve které bychom se mohly bavit o typech komiksů, jež nás zajímají, nebo o tom, na čem právě pracujeme. A výsledek? Zarezervovaly jsme prostory ve staré továrně, kde většinou herci nacvičovali divadelní představení, dokonce se tam jednou konalo sympozium zinů. Vedla nás kombinace feminismu, který nám nabízel teoretickou linii, a touhy zahájit setkání vedená ženami, ale s dveřmi otevřenými pro všechny. Je třeba poznamenat, že naše chápání žen zahrnuje každého, kdo se identifikuje jako žena (včetně těch, kteří se nepřiklání k žádnému pohlaví).

Původně se náš model podobal knižnímu klubu. Jednalo se o akce založené na diskusi, postupně nás ale víc a víc zajímala tvorba umělců, které jsme postupně objevovaly. Začaly jsme si říkat „Laydeez do Comics“, s trochu ironickou referencí k našemu statutu privilegovaných bílých žen. Komiksová komunita byla převážně mužská, přestože dnes se už tento stav v Británii postupně mění. Scéna je ženám mnohem otevřenější, i tak se ale povětšinou skládá z bělošek. Název „našeho uskupení“ byl také jemnou úklonou americké kreslířce Trině Robbins, která založila Wimmin’s Comix, kde se umělkyně nazývaly jako „girls“ nebo „grrlz“.

Ten pocit, když LDC rostou…

Rok 2019 přináší desetileté výročí našeho fungování. A že jsme toho stihly! Od vzniku několika „poboček“ po celém světě přes zahájení projektů v oblasti profesního rozvoje a uvedení britské ceny pro komiksové tvůrkyně až po ocenění Britské Umělecké Rady, které jsme obdržely již podruhé v řadě. Sarah se z LDC postupně stahuje, ale já a můj core tým v Británii jsme tu proto, aby se naše reputace i aktivity nadále rozvíjely. Mám velkou radost z toho, kolik „cestovních pasů“ už LDC získalo a jak globálním hnutím se stává. Díky tomu máme možnost sdílet zkušenosti, nové nápady a zároveň získávat nová přátelství. Přesně to je element, který nás nadchl, a na který jsme pyšné u Laydeez do Comics Praha.

Praha jako další srdce Laydeez

Vždy jsem zdůrazňovala, že je to právě osobní setkávání, které je silou Laydeez do Comics. Proto obdivuji způsob, jakým pražské Laydeez pojaly svou aktivitu a vtiskly jí vlastní podobu. Začaly pouze online skrze recenze a profily českých komiksových autorek, postupně se pak přesunuly k organizaci sympozií. Teď přichází chvíle, kdy vše zabalí do uceleného sborníku. Zaujalo mě, že i přes naše odlišné kulturní perspektivy se v tomto bodě potkáváme, jelikož i my v Británii připravujeme podobnou publikaci. Význam budování a následného uchování historie ženského komiksu má globální význam a čím více žen na něm spolupracuje, tím lepší bude výsledek!

Tereza & Štěpánka: My a Laydeez

Tereza & Štěpánka

Tereza Drahoňovská (1990)

Vystudovala žurnalistiku a mediální vědy, v absolventské práci se zaměřovala na komiksové stripy v českých kulturních magazínech. Od roku 2006 se věnuje komiksové publicistice, články a rozhovory publikovala například na iDnes.cz, v Lidových novinách nebo v komiksovém časopis Aargh!. V běžném nekomiksovém životě pracuje v oblasti marketingové komunikace, kde si vysloužila dva Zlaté středníky a cenu Grand Prix pro nejlepší obsah za koncept časopisu TheCurrent v oblasti českých B2B periodik. Poslední době pokukuje po komiksové scenáristice a proniká do tajů vyšívání.

Štěpánka Jislová (1992)

Vystudovala ilustraci a komiks na Fakultě designu a umění Ladislava Sutnara. Do podoby komiksu zpracovala jeden z dílů devítidílné edice Češi (Mladá fronta, 2016). V roce 2017 vydala své první zcela autorské album s názvem Klášter Nejsvětějšího srdce (Meander, 2017). Na triku má i řadu knížek pro děti, výběrem např. hned tři knihy o Kallu Bromkvistovi od Astrid Lindgrenové (Albatros, 2018) nebo dětské zpracování Daniela v jámě lvové (Meander, 2018). Spadá do skupiny mladých českých komiksových autorů označovaných jako Generace 2. 0.

Je to pět let, co jste založily Laydeez do Comics Praha. S čím jste začínaly a co je vaší největší hnací silou teď?

Tereza: Už od prvního momentu, kdy jsem o založení LDC vůbec začala uvažovat, mě hnalo kupředu nadšení z objevování komiksu jako média a údiv nad tím, proč autorky nejsou vidět stejně jako autoři. S odstupem času je to pak velmi přátelská a inspirativní komunita, která kolem LDC roste. Důkazem je ostatně i tento sborník, na kterém jsme spolupracovaly společně. Jsem neskutečně hrdá na to, kam až jsme to dotáhly!

Štěpánka: Ze začátku jsem vůbec nevěděla, do čeho jdu. Mělo to vzdáleně feministický nádech, zahrnovalo to komiksy. To stačilo k tomu, abych na to kývla. Dnes mě nejvíc motivuje fakt, že jsme byly schopné vytvořit instituci, která na české komiksové scéně dává prostor nezávislé tvorbě a zároveň funguje jako platforma typu tvůrci tvůrcům. Ještě donedávna jsem měla za to, že je třeba mainstreamovou a nezávislou část komunity za každou cenu propojovat. Teď si myslím, že nám bude každému lépe na vlastním písečku.

Co vás za tu dobu překvapilo v oblasti práce s mladými komiksovými autorkami?

Š: Překvapivé pro mě bylo to, jak mladé umělkyně vidí feminismus. Měly jsme pár hrdých feministek, ale nemalá část se od feminismu distancuje nebo má pocit, že v dnešní společnosti je jeho existence překonaná. Feminismus je dnes natolik rozšířený, že nad jeho názory a postupy nelze vynášet obecné soudy. Pro každého znamená něco jiného. Pro mě je to myšlenkový směr podporující rovnocenná práva a příležitosti pro všechna pohlaví, a to na politické, ekonomické i sociální úrovni. Jedním dechem dodávám: jeho cílem je rozložení patriarchátu. Co to znamená? Aktuální „genderová politika“ je sice nespravedlivá ve větší míře k ženám, ale tratíme na ní všichni. U mužů se to namátkou projevuje vysokou mírou sebevražd, emocionální odtažitostí nebo problematikou budování vztahů s vlastními dětmi.

T: Musím se přiznat, že mě občas překvapují emoce, které se k LDC vážou. Snažíme se ukazovat, že komiksové autorky existují, je jich hodně a jejich tvorba je skvělá. Reagujeme na mediální obraz a stereotypy, které se s komiksem často pojí. Je zajímavé, že někoho může popudit to, že na sympozia jezdíváme v ženském kolektivu. Když jsem nad tím přemýšlela a dosadila si na místo komiksu jiné aktivity, třeba vyšívání nebo trhání husího peří… Zajímalo by mě, jestli by někoho takový zájezd popudil i tak.

Kam byste rády Laydeez do Comics Praha posunuly v budoucnu?

T: Líbilo by se mi, kdybychom byly schopny holkám nabídnout širší podporu co se týče rozvoje jejich kariéry, kdybychom dál spolupracovaly a společně se posouvaly. Líbí se mi i koncept pravidelných setkání, který mají ostatní pobočky, momentálně ale svou energii raději investujeme do větších sympozií a výstav.

Š: Přemýšlím, jak LDC víc otevřít světu. Už párkrát padla myšlenka udělat smíšené sympozium, ale ještě na to není správný čas. Chceme dát prostor ženám a jejich příběhům, protože historicky byly jejich hlasy potlačovány. I tak se naše témata stále budou točit kolem genderu, sociální problematiky nebo udržitelného životního stylu.

Dvojrozhovor: Lucie Lomová & Renáta Fučíková

Lucie & Renáta

Obě studovaly v době, kdy došlo k převratu a z univerzity už vyšly do „nového světa“. Bylo jen na nich, jakým způsobem se vrhnou do nově definovaného kontextu českého umění. Využily jsme toho, že se v tomto rozhovoru můžeme dotknout jak komiksu, tak ilustrace, protože tyto dva formáty u nás často jdou ruku v ruce. Renáta i Lucie jsou dnes uznávanými autorkami s pedagogickou praxí. Jak se dívají na současné trendy a podmínky, které ovlivňují umělecký svět?

Lucie Lomová (1964)

Od divadla se postupně posunula ke komiksu a stala se jednou z prvních autorek, které se úspěšně zhostily tvorby scénáře i kresby. Její komiksovou dvojici Anča a Pepík zná ze Čtyřlístku snad každý. Komiks Anna chce skočit jí vynesl komiksovou cenu Muriel, kniha Divoši potom hned dvě. Její tvorba je známá nejen v Česku, díla Lucie Lomové už byla přeložena do francouzštiny, španělštiny nebo čínštiny.

Renáta Fučíková (1964)

Vedoucí ateliéru didaktické ilustrace na Fakultě designu a umění Ladislava Sutnara v Plzni se věnuje zejména ilustraci historických publikací, ale i publikaci autorských knih. Její tvorba čítající přes 40 knih si vysloužila celkem jedenáct cen Zlatá stuha, pět ocenění White Raven nebo nominaci na prestižní Astrid Lindgren Memorial Award.

Vy obě jste zkušenými vysokoškolskými pedagožkami. Když ale zavzpomínáte na vlastní univerzitní léta, jak vás umělecké vzdělání a jeho tehdejší forma ovlivnily?

Renáta: Ve výsledku asi jinak, než si mysleli profesoři, ti nás chtěli ovlivňovat hlavně politicky, někteří z nich byli zarytí komunisté a sezení s nimi byla hodně orwellovská. Začala jsem studovat UMPRUM v roce 1982, absolvovala jsem těsně před převratem. Díky tomu jsme zažili neskutečné věci – skončili jsme školu a svět se změnil. Už v době studia bylo ve vzduchu cítit, že se bude něco dít. To, co jsme se měli učit a dělat pro školu, bylo na houby. Skutečné věci se děly mimo, v našem volném čase. Rodila se skupina Tvrdohlaví a naši spolužáci a zakladatelé Jarda Róna a Zdeněk Lhotský dění na škole ovlivňovali možná víc, než profesoři.

Ve škole jsme dostávali šílená zadání typu „Pražské povstání“, série velkoplošných linorytů, všechno doplněno třeba ilustracemi Canterburských povídek, to měl náš profesor Mikula rád. Měli jsme s ním každý pátek takzvaný kolektiv, doslova čtyři hodiny nenávisti. Vedl monolog v pluralu majesticus, tedy: „My, strana, jsme pro vás tolik udělali…“ Dokonce i po skončení čtyřhodinovky se občas pod nějakou záminkou znovu vracel a držel nás ve třídě dál.

Lucie: Já vystudovala dramaturgii na DAMU. Chtěla jsem tehdy psát hry, kreslení pro mě bylo něco samozřejmého a zdálo se mi, že by mě možná nebavilo „jenom“ kreslit, že bych vlastně nevěděla co. Později jsem měla období, kdy jsem trochu litovala, že jsem nešla radši na scénografii, ale dramaturgie byla užitečná. Došlo mi, že vyprávění i stavba příběhu mají pravidla, která platí univerzálně, v různých typech umění. Ve filmu, v divadle, všude. Nedokážu říct přesně, co všechno jsem se ve škole naučila, ale byl to asi právě způsob přemýšlení o příbězích. Komiks se částečně podobá divadlu – jen jste zároveň scenáristou, režisérem, hercem i scénografem.

Na UMPRUM jsem si tehdy netroufla. Chodila tam moje maminka, učil tam slavný pradědeček, proto jsem k této škole měla velikou úctu. Držela jsem se divadla, které mě bavilo už na gymnáziu. Milovala jsem Ionesca a absurdní divadlo, jednou jsem v tomto duchu sepsala komorní komedii Holoubátka. Přinesla jsem ji do studia Rubín, kam jsme často chodili a byli jsme nadšenými obdivovateli Divadla na okraji. Z toho jsem usoudila, že i oni mi porozumí… Donesla jsem text režisérovi Zdeňkovi Potužilovi, on mě mile přijal a slíbil, že si to přečte. Když jsem si pak přišla pro reakci, spolu s Miki Jelínkem na mě nevěřícně koukali a ptali se: „To jste myslela vážně?!“ Dneska je úplně chápu, prostě z toho nebylo úplně jasné, že to má být legrace.

Když se zpětně podíváte na svá studijní léta a zážitky, zkusíte to porovnat s dnešní dobou a vašimi nynějšími studenty? Lze u nich najít nějakou výraznou změnu, nebo naopak podobnost?

L: Dříve bylo uměleckých vysokých škol méně, konkurence byla tedy mnohem větší. Navíc jste nemohli studovat víc univerzit zároveň. Zdá se mi, že si studenti víc vážili toho, že se tam dostali. Dnes studenty nikdo nenutí tolik pracovat, nemusí se tak snažit. Pozitivní změnu vidím v tom, že dnes jsou mladí lidé mnohem odvážnější. Už ví, že je dobré mít zdravé sebevědomí. Někdy slýchávám, že jde o drzost, ale to si nemyslím.

R: Přijde mi, že dnešní mladá generace zdánlivě nemá důvod se rvát, na první pohled nemá nic, o co by jí opravdu šlo. My jsme měli náš černobílý svět a bylo to přehledné. Dnes to tak není, v politice i ve společnosti se všechno polarizuje novým způsobem. Nastupují nová témata, ale zatím se samotný systém jen těžko definuje. Momentálně vidím jediný společný cíl, který je univerzální, a to udržet planetu naživu. Baví mě, že se to dostává do stylu života. Všichni snižují spotřebu, nakupují v sekáčích, je to přirozené, ne póza či „image“ umělce.

Jak tedy vypadá váš přístup k učení a pedagogické praxi jako takové? Funguje tam také učící proces?

L: Já už na vysoké škole neučím, dělám spíš besedy pro děti, což je trochu jiná disciplína. Nejde tolik o to něco naučit, ale ukázat jim, jak knížky a obrázky vznikají, jaké to je být ilustrátorkou a dělat komiksy. Snažím se jim rozšířit obzory. Děti nejvíce baví živé kreslení, když se mohou dívat, jak něco vzniká, když spolu na místě vymýšlíme krátký příběh. To je fascinuje – z ničeho je najednou něco.

Když zavzpomínám na vyučování scenáristiky a dramaturgie, které jsem vedla, bylo to složitější. Komiks jako takový se u nás nikdy předtím samostatně neučil, takže když jsem souhlasila, že to zkusím na Literární akademii, musela jsem si vytvořit vlastní metodiku. Učila jsem tam dva roky, byl to takový pokus, jestli by komiks mohli tvořit i literáti, kteří nemají výtvarný talent. Vysvětlovala jsem, že v zásadě nepotřebujete umět moc kreslit, můžete vytvořit komiks, kde figurují třeba jen trojúhelníčky a kolečka. Každý kreslil na takové úrovni, které byl schopen, zaměřovali jsme se na vystavění příběhu. Ale ukázalo se, že to nefunguje a lidem bez výtvarné představivosti to moc nešlo.

Co bylo nejčastějším problémem u lidí, kteří se chtěli učit komiksovou scenáristiku? Co byste v tomto ohledu označily jako nejdůležitější radu?

L: Vždy potřebujete nápad a důvod, proč to děláte. Nejde jen o to, jak se zajímavým způsobem dostat z bodu A do bodu B, ale taky proč. Nemyslím tím nutně nějaké hluboké filosofické téma, ani to vlastně předem nemusíte umět přesně pojmenovat… Je to hodně individuální a nikoho to nenaučíte, ale pomoci se dá. I když děláte dvoustránkový komiks, musíte vědět, proč ho chcete vytvořit.

Základem, který se ale naučit dá, je struktura díla. Stručnost je univerzálním pomocníkem, je třeba vybrat to podstatné a nezbytně nutné, abychom se domluvili se svým čtenářem. Všechno musí mít funkci. Snažila jsem se nutit studenty o tom přemýšlet. Nezáleželo mi tolik na tom, co nakonec bylo na stole, což někdy bylo, přiznejme si, trochu tragické. Naopak záleželo na tom, čím si během práce prošli, na co přišli. To často vidět není.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Komiksodějky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.