BÁSNĚ

Oldřich Kapoun

Ilustrace: Iva Šurkovská

Vidín

U nás, pod lesem, na stráni

je Vidín - malá víska.

Domky jsou jako na dlani

a okénka jsou nízká.

Chodil už dávno do školy,

ona byla malá.

Šla s ním, až tam, kde jsou topoly,

tolik se o něj bála.

I když byla maličká,

ráda si tam hrála,

někdo jí schoval pod víčka

tmu, které se bála.

On pohladil ji po vlasech,

utřel špinavé slzy...

...ať zatím vidí po hlasech,

že vrátí se brzy.

Když ušel mílí asi sto,

kapradím se brodil,

tak došel jednou na místo,

kam vítr pro sny chodil.

Ulehl tiše do mechu,

hlavu na něj složil.

Tři životy spal bez dechu,

ve čtvrtém snu však ožil.

Před ním stál palác skleněný

zdobený sluncem ryzím.

Šel k němu jako zmámený

pak řekl hlasem cizím:

"Otevři se mi, bráno.

Tvůj pán se domů vrátil!

Mám právo, které má ráno!"

a pak se v záři ztratil.

Když znovu oči otevřel,

ucítil teplo v dlani.

Stříbrnou hvězdu na ní měl

a krůpěj rosy na ní.

Když pak se dotkl bezděky

větvičky nalomené,

zjistil, že jeho doteky

hojí vše poraněné.

V tom v dáli slyší troubení.

Dusot lovčích koní

a prchající jeleni,

štěkot psů, co je honí.

V mlází se mihly parohy,

pak zasvištěla střela.

Smrt zatroubila na rohy

a pád velkého těla.

Poklekl nad ním do vřesu,

na ránu ruku vložil.

S obavou a v úděsu

král lesa znovu ožil.

Díval se dlouho do dlaně,

kde stříbro život věnčí.

Zjistil, že možná pro laně

se stala hvězda menší.

Pak vyšel z lesa snů a čar

cestami klikatými.

Nesl si domů vzácný dar,

dělil se o něj s pocestnými.

Až jednou jenom jiskřička

zbyla na jeho dlani.

Doma ho čeká sestřička

a čeká také na ni.

Tak od té doby nemohl

nikomu ruku podat.

Ty prosby, aby pomohl,

začaly v srdci bodat.

Pak jednou poznal rozcestí

i stráň a také domek!

Na zahrádce (od štěstí)

ve sněhu vykvetl stromek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Básně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.