Letuška z economy

Aneb, co na Instagramu neuvidíte

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Petra Jirglová

Letuška z economy – e-kniha

Copyright © Pointa, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Micince. Protože bez ní by nebylo nikdy nic.

Partneři knihy

Zde je místo pro poděkování partnerům a hlavním sponzorům knihy. Neotáčejte stránky, vím, že ve většině knih to stojí za starou bačkoru, ale já vám o nich řeknu víc.

Milan Seman

Milan mi jako první přispěl částkou 5 000 Kč, protože si myslí, že jsem nejlepší spisovatel od dob Shakespeara. Možná si to nemyslí, ale je to moje knížka a já si můžu psát, co chci. Milan mi vždycky říkal, že bych měla vydat knížku, a byl to on, kdo mi poslal odkaz na Pointu, a já jsem hned ten den vyplnila formulář a všechno to začalo. Milan běhá takový ty dlouhý běhy a pracuje pro OSN a vystudoval chemii v Tokiu, a ON MNĚ pak řekne, že jsem nadaná. Pamatuju si, když jsme se s Milanem seznamovali na nějaký pracovní akci a on se představoval anglicky mluvícímu kolegovi a řekl: „Hello, I am Milan, like the city,“ a já řekla: „Co? Jaký město?“ A Milan řekl: „No… Milán,“ a já řekla: „No jo… jasný.“ Děkuju Ti, Milane, jsi klasa.

Radka Murasová

Moje nejlepší kamarádka a svědkyně, se kterou jsem prožila opravdu všechno možný a známe se už patnáct let a pořád se máme rády a pořád se spolu smějem a voláme si klidně hodinu v kuse. Vypily jsme spolu strašně moc vína a probraly všechno možný i nemožný a Ráďa, kdykoli může, mě podpoří a řekne, že jsem dobrá a skvělá, a nežárlí ani nezávidí (jak my ženský máme ve zvyku) a vždycky mi se vším poradí. A teď mě zase podpořila, a navíc finančně, i přesto, že má utrácet peníze za plenky a sunary a odsávačky na prsa a já nevím co všechno, ale prej se s Páťou dohodly a místo značkovýho bodýčka od Gucciho mi přispěly na knížku. Děkuju vám, holky, zůstaňte tak báječný jako doteď.

Pravoslav Krabec

Pan Krabec je milovník létání, letadel, aviatiky a všeho s tím spojeného, je to vyloženě nadšenec a mluví o tom s láskou a vášní (na rozdíl ode mě) a je strašně hezký vidět, že někdo fakt miluje to, co dělá. Pilotuje brigádně (zajímavý, co?) a ještě má svoji firmu na nějaký ohřívadla nebo co. Neznal mě, a přesto mě podpořil, protože se mu líbí, co dělám, líbí se mu, jak píšu, a doufá, že budu slavná a úspěšná. Není to úžasný? Je! Já mu moc děkuju.

Úvod

Milí čtenáři,

dostala se vám do rukou zcela osobní zpověď jedné bývalé letušky, které prošla nebem i peklem, zažila to nejúžasnější i to nejodpornější (zahrnuje zvracení i výkaly), co může práce v oblacích nabídnout. Hádáte správně, ta bývalá letuška jsem já. Na začátku všeho byl jeden bezvýznamný blog, který jsem si založila těsně předtím, než jsem odletěla do Dubaje. Všechno ale mělo být jinak, v každém článku jste se měli dozvědět, kam zajít, co vidět a jaké krásy skýtá ta a ta destinace. Nakonec se články pro cestovatele staly naprosto k ničemu a blog začali číst lidé, kteří se chtěli jen pobavit. Bohužel to začala číst celá moje rodina a babičky s hrůzou zjistily, že kouřím, mluvím sprostě a nechovám se vždy tak, jak by se pravá dáma chovat měla. To je ale život, přátelé, a ještě ke všemu můj. V knize se objeví pár trapných a nemístných vtipů a poznámek, trocha rasismu a sexuálních narážek, špetka pomluv a stereotypů. Na druhou stranu se nejedná o nic šokujícího ani revolučního. Bukowski nejsem, ani Hemingway. Bohužel. Každopádně doufám, že se pobavíte, knihu budete číst s radostí a láskou, a pokud ne, moc to nešiřte, přece jenom bych ráda měla nějaké prodeje a naději na možnou spisovatelskou kariéru. Hodně lidí mi v průběhu tvoření tohoto veledíla klepalo na ramena a říkalo: „Péťo, jsi vážně skvělá,“ nebo „nikdy jsem nečetl nic tak úžasného,“ nebo „Shakespeare se může jít zahrabat“. Já vím, ale slibuju, že i přes všechny úspěchy, které mě čekají, a přes všechnu slávu a peníze (stačí peníze, slávu nepotřebuju) zůstanu pořád stejná.

S láskou a skromností,

Péťa <3

Bezčasí

Jak to dost často v životě bývá, tedy alespoň v tom mém, důležité věci rozhodne náhoda, osud, nebo vám jen tak spadnou do klína. V období, kdy jsem se přihlásila do Emirates, jsem rozhodně neměla pocit, že by se na mě usmála štěstěna. Opak byl pravdou – ono opravdu platí, že všechno zlé je pro něco dobré (to vyprávějte lidem, co si prošli koncentrákem, co?).

Bylo to někdy na podzim 2014, ten rok byl pro mě celej hroznej a jak na houpačce. Měla jsem za sebou konec dlouholetýho vztahu, vyhazov ze školy a skončila jsem v práci. Na všechno jsem se teda vykašlala a jela přes léto na čtyři měsíce zpátky do UK, kde už jsem pracovala. Léto ale uteklo podezřele rychle, a tak jsem si ještě odskočila na kratší pracovní pobyt na Maltu. Jenomže i to samozřejmě skončilo a já se musela vrátit do Prahy a čelit (tvrdý) realitě, a to se mi sakra nechtělo. Musela jsem si zařídit nový bydlení, najít práci a tak nějak vlastně rozhodnout, co s tím životem podniknu.

Bydlení byl největší problém, protože jsem si sice našla jeden krásnej pokojík na Smíchově ve velkým bytě, kde bydlely ještě další dvě holky, ale v den stěhování mi ta coura zavolala, že se jako omlouvá, ale že si to rozmyslely a že místo mě tam půjde bydlet její kluk. What the absolute fuck. Největší podpásovka. Takže já jsem se zabalenýma věcma a s domluvenou dodávkou zůstala stát před barákem a musela se vrátit zpátky do bejvalýho bytu. Vytočená úplně doběla jsem otevřela Facebook a hledala na stránkách spolubydlení nějakej volnej bejvák. Naštěstí minutu předtím vložil David do skupiny inzerát, že hledají člověka do party do jejich luxusního (ehm, ne) sídla na Vinohradech. Okamžitě jsem mu napsala, volala a druhej den jsme se sešli. Pamatuju si, že jsem byla trochu zoufalá, a dokonce jsem se strašně vyparádila, jako kdybych měla jít na nějakej pracovní pohovor. Potřebovala jsem ASAP bydlet. David s sebou na schůzku přivedl Terku, já vyzařovala inteligenci a sebevědomí, udělala jsem pár nevhodných rasistických vtípků a okouzlila oba natolik, že jenom tejden váhali, jestli mě schválit, ale když jim vypadli další tři lidi, byla jsem jasná volba! Nastěhovala jsem se do krásnýho podkrovního pokoje vinohradskýho bytu, kde teplota na základě ročního období fluktuovala mezi -2 a +37 stupni Celsia.

Z nejhoršího životního období jsem nenápadně přecházela do toho nejkrásnějšího. Na bytě nás bylo pět ve čtyřech pokojích, společným obýváku a parodii na kuchyň.

Byla strašná sranda a taky byla půlka října. Na práci jsem nijak netlačila, měla jsem peníze, který jsem si tvrdě vydřela prací v Anglii a pak na Maltě, tak proč pracovat, když můžu všechny úspory utratit za jídlo a za párty. Začala jsem znova (už asi po pátý) chodit do školy s jednoznačným cílem – musím to dodělat! A všichni víme, jak to vlastně dopadlo… haha.

Tak příjemně jsem se plácala odnikud nikam a přemejšlela jsem, kam se pohnu dál. Měla jsem otevřený dveře do celýho světa, bylo mi pětadvacet a byla jsem asi poprvý (a naposledy) bez jakýchkoli závazků a bez očekávání. Když jsem odjížděla z Malty, s mojí „šéfovou“ Steffi jsme se domluvily, že si zjistíme všechno o práci na zaoceánský lodi. Pár mých kamarádů, se kterýma jsem pracovala v Americe, to mělo za sebou, a i když se všichni shodli na tom, že je to strašná makačka, všem se to líbilo a vydělali si spoustu peněz. To je ono, to je pro mě – cestovat a dostat za to zaplaceno, to je můj sen. Ale osud si s tím trochu pohrál.

Jednoho chladnýho listopadovýho večera jsme se sešli s pár kamarádama na večeři v Grossetu na Míráku, a potom co jsem jim zdlouhavě odříkala předchozí odstavec, se mě Iveta zeptala, proč to nezkusím jako letuška, že zrovna mají otevřený pozice a dělají nábor. Vzhledem k tomu, že jsem se bála lítat (opravdu jsem se bála), jsem nad tím mávla rukou, že to není nic pro mě. Každopádně po pár skleničkách jsem vše viděla mnohem přívětivěji a i přes společenskou únavu jsem ještě ten večer otevřela počítač a hledala informace o práci v oblacích (no, musela jsem to aspoň jednou použít). Našla jsem blog The Dubai Diaries a bez přehánění musím říct, že ten blog mi vlastně změnil život. Doslova. Ne že by byl nějak úžasnej a přelomovej, ale psala ho holka, co pracovala jako letuška v Dubaji, a psala ho tak hezky a mile a dávala tam krásný fotky a já jsem dva dny nevylezla z postele a hltala každý slovo, co napsala. Sálala z toho pozitivní energie, Rachel, která to psala, byla tak strašně příjemná, normální a vděčná, že o všem psala v superlativech, a já nabyla dojmu, že není lepší práce než práce letušky (tomu se zasmějeme později). Po přečtení všech článků jsem měla jasno! Musím do Dubaje za každou cenu! To je to ono, a jestli se tam nedostanu, tak umřu.

Následovala dlouhá rešerše ostatních blogů, tipů a rad, jak se tam dostat, co pro to udělat a vše kolem toho. S každým dalším přečteným článkem jsem cítila vetší a větší jistotu, že je to to pravé ořechové.

Nemůžu uvěřit, co všechno se za poslední tři roky stalo.

Pohovor

Na přijímací pohovor jsem se nijak zvlášť nepřipravovala a nestresovala jsem se. Teda to jsem si aspoň myslela. Všechno se změnilo ve chvíli, kdy jsem prošla prvním kolem.

Když jsem se teda rozhodla, co budu dělat dál – poletím do Dubaje a dobudu celej svět –, začala jsem řešit formality. Musela jsem poslat životopis, osobní informace, motivační dopis a fotky. Na fotky jsem si pozvala profesionálního fotografa Ráďu s profesionálním foťákem v mobilu s lehce naprasklou čočkou. Ano, fotky byly naprosto úchvatné a dokonalé, s trendy retro lookem z východního Německa 70. let. Připadala jsem si na nich jak ženská verze Rona Jeremyho. A to jsem byla oblečená, samozřejmě. Nedalo se ale nic dělat, fotky s naprosto příšerným nasvícením a bílou imitací kožešiny z IKEA, která zakrývala předěl mezi fialovým kobercem a šedobílou zdí, musely do světa. Pokud je pravda, že se nemáte oblíkat pro práci, kterou máte, ale pro práci, kterou chcete, tak jsem chtěla nejspíš pracovat na poště na Ukrajině. Co si pamatuju, dost jsme se u pořizování těchto skvostů nasmáli. Mám ale takový pocit, že tyhle fotky měly sloužit jenom jako ověření, zda kandidát nemá třeba dvě hlavy nebo jenom jedno oko, protože některý lidi, co přišli na ten open day, rozhodně nepatřili na přehlídkový mola.

Konečně mi přišla oficiální pozvánka na assessment day v hotelu Don Giovanni v Praze. S sebou: životopis, pasové fotky a dress code business attire. Příprava u mě klasicky nulová a fotky jsem pořizovala ten den v sedm ráno v tý fotobudce v metru na Ípáku. Musela jsem si jít dát do mekáče kafe, abych poprosila paní o nůžky, abych ty fotky mohla rozstříhat. Ta ženská v McCafé mi úplně vážně řekla, že mi nůžky půjčit nemůže, že je to vražedný nástroj a nemůže riskovat, že bych byla třeba terorista. Opravdu použila výraz terorista. Mám asi metr dvaašedesát, měla jsem drdol, podpatky a byla jsem asi nejslušněji vypadající člověk, kterýho v tom mekáči za posledních dvanáct hodin viděli. Na chvíli jsem oněměla, ale vyndala jsem fotky jako důkaz pracovního pohovoru. Po chvíli se umoudřila, protože měla jiný bod zájmu – bezdomovce, co vybíral zbytky z táců na stolech.

Poznámka pro všechny násilníky: Jako místo zločinu si vyberte jiný McCafé než na Ípáku, tam mají hodně hustý zaměstnance.

Ze stanice metra Želivského jsem klasicky vybíhala jen tak tak, za tři minuty osm. V podpatcích a s nevalně držícím drdolem se neběhá zrovna nejlíp, ale na nějakým fóru jsem četla, že aerolinky si až nesmyslně potrpí na dochvilnost (což je pravda), tak jsem měla nahnáno a utíkala jsem, co to šlo. Naštěstí foyer bylo plný kandidátů a mýho pozdního příchodu si nikdo nevšiml. Čeho jsem si ale všimla já, byl fakt, že ÚPLNĚ VŠICHNI měli bílou halenku/košili a černou sukni/kalhoty. Já měla sytě oranžovou halenku se zipem vepředu (velmi trendy) a stříbrno-hnědou sukni (o poznání méně trendy). Dost mě to vyděsilo a začala jsem pročítat lejstra s instrukcema, jestli se tam nepíše, že kromě sukně po kolena a halenky je předepsaná taky barva. Nenašla jsem ani zmínku o tom, že člověk nemůže projevit cit pro módu, ale i přesto jsem se cejtila dost nervózně, protože zrovna tady vyčnívat z davu nechcete.

Opřená o zábradlí jsem rozdejchávala ten ranní půlmaraton a říkala jsem si, „je to jedno, mně na tom nezáleží, kdo by taky chtěl pracovat v Dubaji, je to tam hnusný a je tam vedro a smrdí to tam,“ až mě z mého pozitivního myšlení vyrušila Evka: „Ahoj, ty jsi Petra, co?“ Jaká to byla náhodička a jak jsem se v ten moment uklidnila, že tam mám někoho známýho. Už jsem se jí nepustila.

Celý ten den byl rozvržený do několika kol. Po každém kole vyvěsili na dveře nástěnku s čísly, která se dostala do dalšího kola. Nejdřív bylo ale úvodní slovo recruiterky, která řekla pár základních informací o Dubaji a společnosti. Na závěr byl volný prostor pro dotazy. Nechtěla jsem, aby výjimečně někoho vyhodili hned po introduction, a tak jsem nechala ruku dole. Měla jsem předsevzetí, že si každé slovo pečlivě rozmyslím, což nedělám nikdy.

První kolo spočívalo jen v představení se a odevzdání životopisu společně s fotkama. Recruiterka každému položila nějakou otázku a životopisy pak roztřiďovala na dvě hromádky. Bylo nás tam cca devadesát a všichni se postavili do dlouhé fronty. My s Evkou jsme strategicky vyčkávaly na sedačkách a pozorovaly, jak se fronta krátí a čí životopis dává recruiterka na levou a čí na pravou hromádku. Všechno jsme náležitě komentovaly. Samozřejmě jsme měly pár kandidátů, který jednoznačně jo a který jednoznačně e-e. Potom co životopis holky, která si jen tak odskočila z přehlídky modelek-letušek z first class, dala na pravou hromádku a životopis holky, co přišla v černý bavlněný minisukni a hnědých kozačkách od bláta, odložila vlevo, to bylo jasný. Levá půlka jde domů. Náš cíl je dostat se vpravo! Když jsme se blížily na řadu, tep se mi celkem zrychlil a taky jsem zjistila, že moje halenka ze silonu nebyla dobrou volbou nejen kvůli barvě. Z podpaží mi začaly sjíždět čúrky nervózního potu a já začla mít pocit, že smrdím. Evka, která šla přede mnou, odpověděla na otázku, s recruiterkou se společně zasmály nějakýmu děsně inteligentnímu vtipu a životopis putoval na pravou minihromádku. Celou frontu (a že to bylo dobrých dvacet minut) jsem si rozmýšlela odpověď na dotaz „proč bychom měli vybrat právě vás“ a jediný, co ze mě vypadlo, bylo „protože si myslím, že můžu přinést exkluzivitu do zákaznického servisu na palubě letadla i mimo ni“. What the absolute fuck. V hlavě to znělo mnohem líp než nahlas a vůbec to bylo debilní a trapný a nepřirozený a já smrděla a recruiterka se ani neusmála, napsala něco na můj životopis a dala ho vlevo. Sedla jsem vedle Evky naprosto odevzdaně a uvolněně, protože jsem věděla, že jdu domů. „Já to úplně posrala.“ „Fakt? Já to řekla úplně super,“ vyzařovalo z Evky přirozené sebevědomí a mě to sralo.

Čekaly jsme skoro hodinu, než vyvěsí výsledky na dveře do zasedačky, a já už se mezitím stihla rozloučit s holkama, s kterýma jsem se v průběhu dala do řeči. Každopádně na seznamu bylo v řadě těch, kdo postupujou do dalšího kola, i mý číslo. V ten moment se jakákoli lhostejnost vypařila a já začala bejt nervózní, udělalo se mi špatně a musela jsem si jít opláchnout podpaží na záchod. Nikdy jsem si ničím nebyla tak jistá, jako že půjdu hned domů. A ono nic.

Prosím vás, neptejte se, podle čeho si vybírají zaměstnance. Já fakt nevím. Jako určitě jedna z hlavních ingrediencí pro úspěch je podle mýho být názory „mezi“. Ani moc průbojná, ale ani moc šedá myš. Nesnažit se hrát si na brouka Pytlíka, ale ani nenechat všechno na ostatních. Já se týhle taktiky držela a pomohlo mi to až k závěrečnýmu interview. Nebylo to jednoduchý, nebudu lhát, potila jsem se s každým kolem víc a víc a byla jsem čím dál nervóznější.

Rozdělili nás do skupin a dostávali jsme každý kolo jiný úlohy. Od absurdních po míň absurdní. Třeba jak na palubě využít žvejkačku jinak než na žvýkání nebo jak prodat zájezd lodí staršímu manželskému páru. Myslím, že hlavním cílem bylo, aby nás recruiterka pozorovala, jak se chováme ve skupině, jak se tváříme, jak mluvíme, a to, jak prodáme zájezd, jí bylo celkem volný. Jak říkám, já se držela svý taktiky „týmovýho hráče“, i když jsem kolikrát měla chuť zaječet na holku vedle mě „tak poslouchej, ty zbytečně zmalovaná náno, ta žvejkačka se nedá použít jako hudební nástroj“. Ale neudělala jsem to a ta zbytečně zmalovaná a přespříliš snaživá nána se s náma v příštím kole rozloučila.

Když byl večer a nás čekalo poslední kolo – písemný test z angličtiny –, padala jsem už na hubu. Každou větu toho celkem jednoduchýho testu jsem si přečetla asi třikrát a nedokázala jsem se soustředit, protože se mi honilo hlavou, jak by bylo debilní, kdybych teď něco udělala špatně. Neudělala. Posledním testem neprošli už jenom dva lidi a nás cca patnáct postoupilo až k závěrečnému pohovoru, který se díkybohu konal až druhý den.

Tak jsem tady

Vedro jak debil a některý lidi chodí v džínách a svetru. Evka mi říkala, že se jí potí nos. Mně se taky potí nos. A pak úplně všechno ostatní. Potí se mi nos, potí se mi nehty na prstech u nohou, potí se mi řetízek na krku a už jsem si všimla, že se mi potí i kapky potu na čele. Takže jsem ve volným čase zavřená ve svým apartmánu a lituju lidi, co chodí venku po ulici. Zatím jsem tu moc nepobyla, to je pravda, ale už jsem si svůj pokojíček vyšperkovala k obrazu svému. Za osmačtyřicet hodin jsem už stihla narvat odpadkový koš, noční stolek je obklopen obaly od jídla a špinavým nádobím a na toaletním stolku nechybí použité odličovací tamponky. Prostě skoro jako doma.

Dneska jsme absolvovali první training day v hlavním sídle. Je nás patnáct ve skupině, patnáct národností a až na jednu holku, kterou nesnáším od okamžiku, kdy otevřela tu svoji kušnu, jsou všichni velice sympatičtí a milí. Třináct holek a dva kluci je tak akorát, bych řekla. Měli jsme přinést nějakou osobní věc, která nám připomíná domov, a já si chtěla vzít plyšovýho pejska Manga od miláčka, kterej vypadá jako pravej a já ho pořád hladim a mluvím na něj, a tak jsem se rozhodla, že si ho radši nevezmu, protože jsem nechtěla, aby si o mně povídali jako o „that crazy girl with the dog“. Takže jsem neměla nic, ale protože jsem trošku hrotička, tak už jsem v hlavě vymejšlela scénáře, jak se mě před plným sálem zeptají, co jsem donesla, a já řeknu, že nic, a oni mi dají speech o tom, že jsem nečetla manuál a že to neberu zodpovědně, a že jestli tady nechci být, tak támhle jsou dveře, a já se rozbrečím a pojedu domů. Měla jsem teda backup plán, že až se tohle stane, tak vytáhnu třeba český pade, co mám v peněžence, a řeknu jim příběh o tom, jak jsem tuto vzácnou minci dostala od svého dědečka, který ji dostal zase od svého a tak dále až do druhohor. Oni ví stejně hovno o nějakým českým páďu, který mi zbylo z posledních peněz, když jsem si na letišti kupovala high quality magazine (Elle).

Naštěstí na můj geniálně promyšlený plán nedošlo a místo toho si čtyři poctivci z naší skupiny donesli opravdové talismany z domova a věnovali jsme se jim. Jedna holka z Thajska donesla tradiční thajskou ručně vyšívanou sukni, kterou prej nosí jenom na ty nejvzácnější příležitosti. Tak jsem si ji chtěla prohlídnout a spadla mi hned na zem a ještě jsem na ni šlápla. No klasika. Číňanka měla nějaký tradiční karty, Bulhar kartičku na kola, a toho supr podezřívám z toho, že měl stejnej plán jako já a chtěl se jenom předvádět. A pak tu byl kluk s rybičkou. Rybička byla dřevěná a ručně malovaná od jeho maminky, která mu ji věnovala, aby mu vždy připomínala domov a moře, u kterého Argentinec vyrůstal. Vyprávěl to tak dojemně, že se musel odmlčet, aby spolknul knedlík v krku, a já dělala, že si zavazuju tkaničku u lodiček, abych si utřela slzu do rukávu. Jinak mám dvě největší kámošky – jednu z JAR a druhou z Irska. Nevím, jestli tomu chtěl osud, nebo to, že jsem seděla mezi nima, ale docela jsme se skamarádily. Ta z Afriky měla hrozně divně namalovaný obočí a já na to musela pořád koukat a taky mě fascinovalo, jak na všechno říká „Jhóó“. Asi to znamená yes v jihoafričtině. No, den utekl celkem rychle, všichni tam umírali na únavu, ale já mám trénink z Holiday Innu, takže mě nějaký vstávání v pět a osm hodin „práce“ rozhodně nezabije. Nicméně mě z lodiček tak bolely nohy, že jsem chodila, jak kdybych měla v zadku pravítko, a už jsem se taky dost těšila „domů“.

A zde přichází highlight dne. Přišel týpek mi zapojit internet. Včera jsem se jako správná světačka vydala do neznáma a jako frajerka jsem si hned sjednala smlouvu u nějaký company, co provozuje internet. Neohroženě jsem vstoupila na pobočku, která je asi osmnáct metrů od vchodu do mý vily, a byla jsem odhodlaná smlouvat o ceně. Byla jsem tam jediná ženská kromě asistentky, co se mě ujala. Byla z nějaký asijský země, který všechny strkám do jednoho pytle, a rozuměla jsem jí každý sedmý slovo. Bylo mi furt tak trapný se ptát cože, že jsem se jenom dívala, jak se jí klepe knír, když mluví, a na všechno kejvala. Na konci jsem se jí zeptala, jestli je to nejlevnější, co mi může nabídnout, a ona mě ujistila, že všichni od nás z baráku mají tenhle internet a že platí stejně. No takže dneska mi šestkrát volali další Asiati, kterým jsem vůbec nerozuměla, a domluvili jsme se, že přijdou v půl pátý. V šest tu byl jak na koni Ind, kterej mi říkal za každou větou madam (ha, karta se obrátila) a kterýmu jsem nalila sklenici vody a on ji vypil asi za vteřinu a řekl „thank you very much madam it is so kind of you“. Takže jsem udělala dobrej skutek a mohla jsem ho začít buzerovat s wifinou. No nebudu to prodlužovat, byl tu hodinu, internet zapojil, běží mi, donesl mi telefon, kterej jsem nechtěla, a mám super výhodný balíček programů na televizi, kterou nemám. Píšu Evce, že už mám internet a že platím 330 AED, a ona mi za vteřinu napíše, že už má taky internet a že platí 130. Tak to mi polej záda sračkama. Ale mám internet, jsem šťastná a stěžovat si půjdu někdy ke konci týdne, že chci taky internet, jako má Eva, a že nějakej balíček si můžou nabouchat. A jestli mi ho nedají, pošlu na ně psa!

Měla bych se učit

Mám už konečně spolubydlící, přijela minulý týden ve čtvrtek a jmenuje se Biljana. Je ze Srbska, váží asi sedmnáct kilo a je strašně moc milá. Je tak moc miloučká, že když jedla jogurt, přišla ke mně do pokoje se zeptat, jestli nechci půlku nechat (toho samýho jogurtu v tom malým kelímku). Nechtěla jsem, ale už jsem jí potají snědla nějaký jídlo, když jsem sama žádný neměla, jak se od správný spolubydlící sluší a patří. Biljana je ale tak hodná, že kdyby to zjistila, tak se mi ještě asi přijde omluvit, že toho nekoupila víc a že mám kvůli ní vlastně hlad. Minule jsem se vzbudila a dokonce mi udělala snídani. Prej typicky srbskou – což teda nechápu, vzhledem k tomu, že obvod jejího pasu se rovná obvodu mýho zápěstí, protože jsem na talíři měla asi půl kila na kostičky nakrájenýho špeku a bílou housku. No chutnalo mi to, né že né, ale měla jsem trochu špatný svědomí, když jsem to všechno snědla a pak jsem ještě dojedla to, co zbylo na talíři po ní. Slíbila jsem jí, že příště něco udělám já. Udělala jsem tak maximálně bordel, za kterej se jí každej den omlouvám a slibuju, že to druhej den uklidím. Ale když mi předevčírem napsala zprávu, ať se večer hezky bavím a že mám na plotně večeři, tak už jsem si řekla, že nemůžu bejt nenažraná vyžírka, a uklidila jsem, a ještě jsem jí koupila mangovej jogurt a mandlovej croissant k snídani. A nic z toho jsem jí nesnědla.

Takže takhle my se spolu máme fajn. Akorát se tu spolu moc neohřejem, protože Biljaně přijede za tři měsíce manžel a pochopitelně se budou stěhovat někam spolu. Dost mě to mrzí, protože ji mám ráda a určitě místo ní přijde nějaká vymletá imbecilka, co mi bude jíst jídlo a dělat akorát bordel.

Ostatní lidi jsou taky dost v pohodě, hlavně v tý naší skupině, s holkama už obrážíme hospody a smějeme se debilním vtipům a samozřejmě pomlouváme všechny ostatní holky, jak jsou hnusný a debilní. Nezapomínáme na klasická témata jako „já jsem tak tlustá“, „ty jsi kráva, a kde, prosimtě, podívej se na mě“, „no to určitě, ty tam nic nemáš, podívej se na mě, prosimtě“ a za tím samozřejmě hned následuje „ježiš, já mám dneska nechutný vlasy“, „nene, vždyť ti to sluší, já mám úplně příšerný a mastný vlasy“ a tak dále donekonečna, asi to nemusím rozvádět, každá holka a každej kluk, kterej s holkou strávil víc jak dvě minuty v jedný místnosti, tohle velmi dobře zná.

Jsem tu už přes dva týdny a musím říct, že mi přijde, jako bych tu byla tak dva měsíce minimálně. Hrozně rychle to utíká, což je dobře, protože trénink je sice zatím celkem zábavnej a zajímavej, ale všichni se neskutečně těšíme, až budeme lítat, a taky se nám všem stýská a chceme mít těch osm týdnů už za sebou. Taky je fajn, že až skončíme trénink, tak bude konec září/začátek října a to už bude počasí natolik rozumné, že budu moct jít třeba po ulici bez toho, abych za sebou nechávala mastný fleky a abych každý čtyři kroky nadávala „ty vole, to je vedro, ježiš, to je takový vedro“. Taky si nebudu muset třeba neustále čichat k podpaží, jestli smrdim (a smrdim). Navíc všichni samozřejmě plánujou návštěvy boyfriendů a girlfriendů a rodiny a kámíků a všech vyžírků, co se chtěj ohřát v Dubaji u moře, a to bude naprosto ideální čas.

Musím se strašně moc učit, a vzhledem k tomu, že mi má akademická kariéra zatím přinesla tři tituly před jménem a dva za jménem, tak mi to jde jak po másle.

Další důležité události v kostce:

Utratila jsem spoustu peněz za jídlo a chlast.

Jela jsem tu sama poprvý metrem a navštívila Dubai Mall.

Ztratila jsem se v Dubai Mall.

Na cestě z Dubai Mall jsem vystoupila na stanici, na který jsem měla jenom přestupovat, vyšla jsem z metra a asi až po sto metrech chůze po ulici mi přišlo divný, že ta ulice vypadá docela jinak.

Opařila jsem si ruku, když jsem chtěla otestovat teplotu vody v bazénu na střeše.

Prošla jsem testem na drogy a počůrala jsem si u toho ruku.

Vynadala jsem svému plyšovému spojenci Mangovi, že spadl na zem, a pak jsem vynadala sobě, že jsem blázen.

Konec a začátek

KONEČNĚ mi skončil trénink, zdálo se to někdy být nekonečný, ale přece jenom jsem se dočkala a ve čtvrtek proběhl poslední test a následující pondělí „slavnostní“ ceremoniál. Chci vám přiblížit, jak to vlastně funguje, protože jsem se tomu tady zatím moc nevěnovala. Věnovala jsem se spíš těm SVÝM kravinám, protože to já prostě dělám.

Takže celej trénink trval osm týdnů, včetně prvního „úvodního“ týdne plnýho proslovů, info přednášek a taky spousty krevních testů. To obsahovalo i test na drogy. Na ten test jsem se těšila ze všeho nejvíc, protože jsem se už od rána potila a přemejšlela o tom, co řeknu našim, až se objevím s kuframa u dveří. No seděli jsme všichni v čekárně u doktora, já nervózně poposedávala a klepala nohou. Nejdřív to bylo z nervozity a pak z toho, jak strašně jsem potřebovala čůrat, protože jsem se snažila na poslední chvíli všechno zachránit dostatkem tekutin. Navíc byli skoro všichni přede mnou a všem to trvalo sto let. Jedna holka od nás na záchodě spláchla i přesto, že nám to říkali nejmíň sedumkrát, že nesmíme splachovat, a dokonce bylo i přelepený splachovadlo od záchodu lepicí páskou a papírem s nápisem „Nesplachujte!!!!!!!“. Takže jsem tam čekala tak dlouho, až jsem tý sestřičce vytrhla nádobku z ruky a skoro jsem si ani nestihla sundat kalhoty. Byla jsem moc šikovná, kelímek byl plnej a já jsem si pak ještě musela hodně důkladně umýt ruce. Jenomže někdo tam nahoře mě asi chtěl potrestat. Kelímek byl kouzelnej a rovnou ukazoval výsledky všeho, co se nesmí. Sestřička položila kelímek před nás dvě na stůl a společně jsme čekaly asi minutu, než to všechno zmodrá a zčervená a zrůžoví. Po minutě se mi sestřička podívala asi na čtyři nekonečné sekundy do očí a říká mi velice podezíravým tónem: „Je to asi rozbitý.“ Před očima se mi promítnul celej život, ale zkrátím to, kelímek byl fakt zmetek (slang opraváře, co k nám jednou domů přišel opravovat topení) a druhej pokus byl úspěšnej a já jsem pořád tady. Taky proč bych nebyla, že jo, jak kdybych fetovala marihuanu nebo já nevim co.

Následovaly nekonečné tři týdny tortury, kdy jsme každý den byli osm hodin ve třídě nebo simulátoru a trénovali teorii všeho technického v letadle a všech možných scénářů od turbulencí po ztroskotání na polárním kruhu. Rozhodně to pro mě bylo to nejnáročnější, pořád samý testy, probdělý noci nad knížkama (trochu přeháním, ale fakt jsem se musela učit) a nervy. Bylo to horší jak na základce, protože jsme v lavici nesměli ani ceknout. Jednou jsem se dovolila zeptat kolegyně, která že to je stránka, a dostala jsem od trenérů kázání.

Pátým týdnem nás provázel Ind Srimi, kterej byl moc milej a roztomilej, ale měl ten úplně nejvíc nejotravnější přízvuk na světě a dost často jsem tápala, jestli mluví indicky nebo anglicky. Ale díky němu teď levou zadní zvládnu porod na palubě letadla (ne), dokážu zachránit člověka, co právě dostal infarkt (ne), a určitě budu moct i vzkřísit mrtvýho. Praktický nácviky všech záchranných akcí mi kupodivu šly a vzbudila jsem u Srimiho i spolužáků mylné podezření, že jsem strašně šikovná a že mi jde všechno, na co sáhnu.

Šestý týden byl taková všehochuť, měli jsme takový plný den zábavy (doufám, že vám to zní přesně tak, jak chci, aby to znělo), pak jsme měli kontrolu uniforem, kterou jsme všichni prošli (i já, navzdory tomu, že na mně moje sako působí jako krabice od mlíka omotaná kobercem), a pak jsme se dva dny věnovali bezpečnosti v letadle, což zahrnovalo taky postup při výskytu bomby na palubě nebo únosu teroristy. Bejt váma, tak si se mnou moc nezahrávám, vím přesně, jak vás sudnat k zemi takovým způsobem, že si budete přát, abyste se vůbec nenarodili.

No a poslední dva týdny jsme víceméně strávili v simulátoru a cpali se letadlovým jídlem a to mi šlo ze všeho nejvíc. Prostě servis jsem dávala jako pán a opět jsem vzbuzovala představu, že jsem nejenom strašně šikovná, ale ještě i chytrá, a tentokrát mi to vyneslo i diplom, který si zarámuju a pověsím hned vedle všech svých ostatních ocenění, jako je například Bobřík odvahy Odolena Voda 1996 a Miss tábor Jaroměř 2002.

Tak jsem ve zkratce popsala celý svůj dosavadní pobyt a vyvedla jsem z omylu snad i ty, kteří mi i po dvou měsících píšou, jestli už jsem klofla nějakýho toho milionáře a jestli jsem byla ZASE na jachtě. Ne a ne.

Celý trénink jsme završily dámskou jízdou a na další den jsem pro celou naši partu objednala desert safari, což spočívá v ježdění džípem po písečných dunách co nejrychleji a co nejnebezpečněji, aby ani jedny kalhoty nezůstaly suchý.

Holky mi říkaly: „Péťo, hele, neobjednáme to až na jindy, když máme večer předtím tu party?“

„Ježiš v klidu, vždyť je to až odpoledne, stejně je to večer na chviličku a nebudeme to přehánět.“

Byla jsem jediná, kdo se v sobotu ve tři odpoledne doslova doplazil na místo setkání s kocovinou, která se zcela určitě právem zařadí mezi TOP 10 kocovin v mým životě. Člověku, kterýmu je špatně tak, že si dá kolu a aspirin a za hodinu může fungovat, nikdy nevysvětlím, a on nikdy nepochopí, co znamená kocovina. Jsem celkem skromná a rozhodně všichni umí něco líp než já, ale o co se porvu do krve, je fakt, že JÁ mám ty nejhorší kocoviny na světě. A rodina i přátelé to můžou potvrdit. Představte si ten nejhorší stav, ve kterým jste kdy byli, znásobte to dvakrát a vytrhejte si kleštěma nehty na nohou. Takovýhle já mám kocoviny. Stav, kdy chci umřít, zvracím i věci, co jsem nikdy nesnědla a nevypila, nemůžu se hnout, hlavu mám na stranu a po tvářích mi tečou slzy zoufalství a sebeopovržení. Tak v takovýmhle stavu jsem jela na desert safari.

Všichni na mě koukali pohledem, kterej jsem si zasloužila, protože jsem vypadala přesně tak, jak jsem se cítila. Pleť jsem měla popelavou, místy až do zelena, a oči podlitý krví. No krasavice prostě. Jelikož jsem ale byla vedoucí výpravy, z postele jsem za pomoci Biljany (která mi i vyžehlila kraťasy) nakonec vstala a rozhodla se, že si ten den užiju, protože občas se mi stalo, že jsem se z tý kocoviny „vyléčila“. Ne však tentokrát. Během jízdy jsem dvakrát zvracela. Jednou u písečný duny, když jsme zastavili na focení a pozorování západu slunce, a podruhý na záchodech v oáze klidu a míru, kde jsme měli večeři. Celou jízdu jsem strávila na předním sedadle, s pytlíkem v ruce a s holkama za zádama, který furt ječely „rychleji“ a „to je boží písnička, dej to víc nahlas“ a „uuuuuu“ a „holky, Péťa asi bude zvracet“. Nicméně i přes svoji nemoc a nechutnej vzhled jsem se v naší partě stala ještě oblíbenější, protože mě nyní ke všemu považujou za hrdinu komiksových rozměrů, že jsem nezdechla, a taky se o mě všichni starali a nosili mi vychlazenou Fantu a pořád se mě ptali, jak mi je, a říkali, že mě obdivujou, že oni by to nezvládli. Myslím, že si zasloužím ještě jeden diplom.

Teď už třetí den ležím nehybně v posteli, narazila jsem si záda, bolí to jak čert a zítra mám první let do Pákistánu, tak jsem zvědavá, jak to zvládnu.

Not that glamorous

Konečně můžu napsat něco o opravdickým pracovním nasazení!

Řeknu to asi takhle: Růžový brejle mi při prvním letu spadly na zem a ještě jsem na ně omylem šlápla a rozbila je na milion kousků. Je to dřina. Fakt je to náročný psychicky i fyzicky. Furt něco tahám, zvedám, chodím, nejím, nepiju, a ještě ke všemu nevím, co mám dělat. Training college nás připravila na všechny možný i nemožný scénáře, jenom ne na to, jak to na palubě opravdu chodí. Že to je makačka jak prase, že jste nonstop unavený, protože jeden let máte od půlnoci do šesti do rána a druhej hned od tří ráno do pozdního odpoledne. A i když jsem zvyklá pracovat přes noc a jsem zvyklá na dvanáctky, přiznám se, že občas padám na hubu.

Tolik by bylo k fňukání a teď trocha zábavy.

Je mi špatně na palubě. Jako hodně špatně. Tak špatně, že zvracím a mám horečku a nemůžu se pohybovat, protože můj žaludek je jak na vodě a potím se a smrdím a říkám si, co jsem si to kurva vybrala za povolání. Jednou mi bylo tak špatně, že jsem celou zpáteční cestu musela sedět u pursera (nejvyšší hodnost, co se cabin crew týče) na jump seatu a jenom jsem přemýšlela o tom, jestli je horší při přistání vstát a jít na záchod a způsobit si dost pravděpodobně nějaký zranění a zcela určitě nějakej pojeb, nebo se poblejt na tom jump seatu a ztrapnit se nadosmrti. Zvolila jsem za horší možnost to druhý a byla jsem odhodlaná porušit pravidla a odběhnout na záchod, kdykoli se mi zachce. Naštěstí nebylo potřeba, zvládla jsem to i bez záchodu (všechno jsem spolkla). No a po týhle šílený zkušenosti jsem se rozhodla, že vyhledám odborníka v oblasti medicíny a on mi předepíše prášky a já budu zase v pořádku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Letuška z economy aneb co na Instagramu neuvidíte.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.