Bára Votíková:
Trochu jinak

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Bára Votíková

Bára Votíková: Trochu jinak – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro všechny, kteří mají odvahu dělat věci trochu jinak…

Ale hlavně pro všechny.

Úvodní

Ahoj všichni, tady Bára. A… ty vole! Já napsala knížku. Jéžíšku! Já fakt napsala knížku!

Myslela jsem, že autobiografie – nebo jak tohle celé pojmenovat – lidé píšou na konci své veleúspěšné kariéry, kdy sdělí svůj životní příběh, který se čtenáři zamává jako Morris s packou krále Jelimána. Tohle není ten typ knížky. Není mi devadesát, abych mohla sepsat srdceryvný životopis. Je to spíš ohlédnutí za vším, co se v mém životě zatím stalo a co mě to naučilo.

Některé příběhy vás možná pobaví, třeba jako ten, když jsem musela rodičům ukrást peníze na Postinor. Některé vás možná zasáhnou – jako když jsem málem byla odvezena do Maroka proti své vůli. Sranda. Ani jeden z těchto příběhů v téhle knize není, ale skutečně se staly.

V každé kapitole se dozvíte pár věcí, které mě dělají mnou. Celkově jich napočítáte 22 a je to pro mě zatím nejdůležitějších 22 věcí, které jsem se naučila za svých 22 let. Vlastně jsou dost obyčejné, ale jsou to věci, které ze mě dělají šťastného člověka.

Ať už jsem cokoli. Ať už jsem třeba TA fotbalistka… Nebo TA youtuberka. Jsem hlavně obyčejná holka. Docela tuctovka. Miluju svou rodinu a přátele (některé víc a některé míň). Miluju to, co dělám. Většinou miluju toho, koho dělám. Was it too much? Upila bych se „fletvajtem“ se sójovým mlékem z Costa Coffee. Miluju dovolený. Mám neustále neupravené nehty a vlasy. Návštěvu kadeřníka plánuju v průměru čtyři měsíce. Dokážu zkouknout celý seriál během pár dní. Chtěla bych se naučit backflip, ale mám strach, že si rozrazím hlavu. V Ikea si hraju, že ty krásně vydekorované místnůstky jsou můj dům. Všude chodím pozdě. Neustále mi padá telefon na zem. Když se dělím o jídlo, tvářím se, že mi to nevadí, přitom ale ten živočich ve mně řve! Když si dám sklenku se svojí nejlepší kamarádkou, jsou z nás zrazu psycholožky, socioložky a filozofky. Ráda tančím, i když to neumím. Zpívám si před zrcadlem a přebírám ceny Grammy. Vyhýbám se sladkostem a chipsům kvůli záchvatům přejídání. A tak dále a tak dále.

A o takových obyčejných věcech jsem před několika lety začala natáčet videa, což můj život udělalo tak trochu jiným. Možná neobyčejným. Do toho si kopu do míče, oblékám dres Slavie a národního týmu. Jsem teď prostě TA HOLKA Z INTERNETU, KTERÁ HRAJE FOTBAL.

Tahle holka měla kdysi dávno od života velké očekávání. Také měla spoustu trápení, jako každý dospívající člověk. A já bych jí přála, aby měla možnost si tuhle knížku přečíst pro její klid, že všechno bude daleko lepší, než by vůbec čekala…

Doufám, že pro vás tahle knížka a tento příběh budou inspirací a že se u čtení budete dobře bavit. A pokud ne, tak to nikomu neříkejte! Prosím…

1. kapitola

DĚTSTVÍ

Vždycky jsem byla trochu jiná. Trochu jiná než ostatní holky kolem. Místo toho, abych strojila panenky do šatiček, trhala jsem jim hlavy. Neměla jsem Barbie, zato jsem měla svoji figurku Action Mana, což byl můj oblíbený animovaný seriál na Jetixu o superhrdinovi, který zachraňuje svět. Lítala jsem po lesích s kluky ve vojenském oblečení, s taškou plnou granátů, vysílaček a kuliček. V ruce klacek, který nebyl jen ledajaký kus dřeva, ale samopal M16. A na hlavě čepici, kterou si můj děda přinesl z vojny. Rozhodně žádná princezna.

Milovala jsem kreslení a několik let jsem dokonce chodila do výtvarného kroužku. Na tom by nebylo nic divného. Jenže jediné, co jsem chtěla kreslit, jsem byla velká já ve vojenském oblečení a se služebním psem u nohy. Pak také válka, schémata zbraní, vojenská auta, strategie postupu mého vojska v případě napadení nepřítelem a další běžné dívčí věci.

Zejména v předškolních letech byly mé výtvarné počiny pro paní učitelky lehce znepokojivé, rodiče však na to byli zvyklí. Prostě normálka. Když se mě máma snažila nacpat do kytičkovaných šatiček nebo sukně, ztropila jsem hysterickou scénu, že to nosit nebudu, a odmítala jsem v TOMHLE kamkoli jít. A když máma párkrát zvítězila, zastrkovala jsem si lem sukně mezi stehna tak, aby to vypadalo, že mám kraťasy. Copak je to za vojáka v kytičkovaný sukni?!

Ach jo. Maminka ze mne byla asi nešťastná. Chudinka moje milovaná. Můj pokoj byl plný autíček, samopalů a plakátů Milana Baroše nebo Vojty Kotka, vymalovaný namodro, protože khaki mi nedovolili. S tátou jsme po sobě stříleli s kuličkovkou v obýváku a ničili, co se dalo, když jsem po něm skákala jako vlčák ze seriálu Komisař Rex (musela jsem napodobit všechny své oblíbené scény ze zhlédnutých dílů).

K večeři jsem chtěla jíst zásadně jen housky se salámem, které mi mamka s láskou připravovala a taťka mi je záviděl. Ostatní jídlo jsem jedla nejraději z misky ze země přímo v mojí psí boudě, což bylo pod stolem u televize, kde jsem také ráda usínala a taťka mě odtud musel na noc lovit, aby mě přenesl do postele.

Od našich jsem vyžadovala, aby mi dávali rozkazy – jako k noze nebo přines. Vzhledem k mé hyperaktivitě jim to přišlo výhodné, takže psí příběh hráli ochotně se mnou. Navíc byli nejspíš daleko šťastnější, když jsem si hrála na psa Rexe, než když jsem chodila po zahradě v roli Arnolda Schwarzeneggra z filmu Predátor a napjatě a nebojácně sledovala okolí, jestli někde ten zatracený predátor náhodou nevyskočí a nebude chtít některému členu mé rodiny ustřelit hlavu…

Jako vojákovi se mi asi nejvíce věnoval děda. Bral mě na špionážní výpravy po lesích a sledovali jsme imaginární nepřátele, protože třetí světová prostě může začít kdykoli a kdekoli! Nemáte zač. Bezpečnost vlasti na prvním místě! Děda mi taky pořídil mou první opravdickou kuličkovku se zásobníkem, když jsme byli na dovolené v Chorvatsku. Museli jsme to chvíli tajit před mamkou. Ta z toho – překvapivě – nebyla úplně odvařená, především po nešťastném incidentu, kdy mě načapala ve vaně s pěnou na holení na obličeji a starou žiletkou a já předstírala, že si holím vousy…

Že mi děda kupoval fotbalové dresy na pouti, na to už byla zvyklá, ale zbraň? Po tom, co jsem si poprvé oholila knírek? To už byl další level! Dostala se přes to ale rychle, protože mi každé Vánoce Ježíšek naděloval maskáčové věci, brokovnice, náboje a další součásti výzbroje. Na nepřítele jsem dokonale připravená!

A navíc mi teď přibyla jizva na čele, to dodá mému vzhledu válečníka teprve šťávu! To jsme tehdy zrovna byly se sestřenkou paleontoložky a pracovaly na objevení kostry dinosaura na zahradě. Vykopávaly jsme ji ale kladivy, která nám děda bezstarostně půjčil ze své dílny. On byl vždycky náš partner in crime! Naše mamky byly spokojené, že si hezky hrajeme – sice s kladivem, ale hrajeme – a neotravujeme je při jejich odpoledním šálku kávy. Ještě kolem nás prošly a vymyslely si pro nás pohádku, že jestli vykopeme dostatečně velkou díru, můžeme se dostat do Číny. Nevím, čím si to kafe stříkly, ale s teorií o Číně to nejspíš bylo něco silnějšího než griotka.

No a co se asi tak může stát, když sedí dvě děti s kladivy na metr od sebe a tlučou jimi do země? Jedno z nich přijde k úrazu. Tentokrát jsem to byla já, když mi Káťa v zápalu práce rozsekla čelo. Prásk a mám ji tam! Jsem uhozená a ke všemu kladivem – tomu říkám pořádnej válečnej šrám. Sestřenka zděšeně odběhla v domnění, že mě zabila, ale já povstala jako válečný hrdina a šla se s krvavou hlavou pochlubit všem dospělým na dvorku. Bohužel nedošlo na šití. Paní doktorka mi ránu jen přelepila náplastí, což mi přišlo v té době dost líto, že jsem přišla o pár stehů uprostřed čela.

Také jsem sama strávila dva týdny v nemocnici se zánětem dutin, když jsem nastydla na horách. Naši mě jezdili navštěvovat a mami vždy plakala, že mě tam nechává samotnou, ale já jsem to brala jinak. Každý správný voják musí vydržet i extrémní podmínky, takže každodenní punkce nebo nespočet injekcí s antibiotiky pro mě nebyly žádný problém. Neskolilo mě ani to, že jsem byla tak dlouho sama bez rodičů, voják přece nebrečí, když se mu stýská! Když mě propustili, uvítala mě paní učitelka ve školce se slovy, že jsem opravdu statečná jako voják, když jsem to takhle zvládla. V té době to pro mě byl největší kompliment, tak jsem jí jako výraz vděčnosti zasalutovala.

Díky své klučičí povaze jsem měla spoustu kluků na randění a jako malé dítě jsem byla, co se romantických vztahů týče, pěkně rozlítaná. Ve školce jsem se každý týden milovala s jiným. Neptejte se mě – nevím, kolik jich bylo. Kdo by to taky počítal v době, kdy ani neumí počítat? Většinou to ale bylo jen takové týdenní povyražení a pak následoval rozchod. Jen jsem si tím vším kompenzovala svoje zlomené srdce, protože moje největší láska mě odmítala. Nejspíš proto, že to byl současně můj nejlepší kamarád a naše přátelství, které mezi sebou máme, nechtěl kazit a chtěl si se mnou i nadále hrát s Bionicles, u čehož by byly city jen na obtíž. Trvalo nám snad celou školku, než jsme si u něj doma na půdě dali první pusu. Adame! To nám to trvalo! Ach, ta dětská láska…

Vlastně asi díky němu jsem chtěla začít hrát fotbal. To víte, on byl ve školce velký kápo a uměl hrát fotbal nejlíp ze všech. A protože jsem mu chtěla být neustále na očích, tak jsem si s kluky na školním hřišti sem tam kopla, abych ho oslnila.

A pak už to šlo rychle. Místo házení s míčem jsem do něj chtěla spíš kopat, možná abych se dostala z neopětované lásky – to už opravdu nevím, spíš jen teoretizuji nad tím, jak jsem se vlastně k tomu čutání dostala. Každopádně mým největším parťákem na kopání se časem nestal nikdo jiný než můj děda, se kterým jsme nezáměrně devastovali květinové záhony naší babi, když jsme proti sobě měli football battle u nich na dvorku.

Děda byl ve freestylu šampión! Alespoň mi to tak v té době přišlo. Nebylo možné ho obehrát, s míčem kouzlil jako Messi… Což je ale zpětně daleko od pravdy, protože jsem časem zjistila, že neumí ani zeměkouli, která je teď pro každého fotbalistu základ! Třískali jsme to spolu o vrata garáže, učil mě „Panenku“, zpracovávat míč a ukázal mi, co je to placíra, nárt a šajtle. Tímhle mám základ, tak pojďme zkusit trénovat s našimi kluky! A tak mě po několika osobních lekcích vzal na trénink mezi naše mistry z mladších žáků tělovýchovné jednoty Sokol Plasy! Tam, kde teče řeka Střela. Víte, ne? Víťa Lavička je od nás. Už víte? To je jedno. Tak TADY to všechno začalo.

První pravidelné tréninky. První zápasy na pozici útočníka, kdy po mně děda aka náš trenér křičel z lajny, kam mám vůbec běhat a co mám dělat, protože jsem se tam jen zmateně motala. Nebyla jsem úplně nejproduktivnější útočník, a tak mě dali radši do brány, kde mi to šlo o poznání lépe.

Gumáky. Gumáky – kdo nosí gumáky? Já chtěla lesklé modré „najky“, jako měl Baroš! A ne nějaké černé, napůl plátěné a napůl gumové šlupky! Pořádné lesklé kopačky jsem si vydupala chvíli nato, abych nedělala ostudu. I když mi děda nutil „pořádné“ kožené, nejlépe černé adidasky, ty které vám vydrží celý život bez jediné trhlinky, já jsem prostě chtěla nablejskaný barevný střevíčky, co vydrží sotva pár měsíců a pak se rozpadnou. Kopačky vždy byly a vždy budou velká věda! Mladí čutálci, kteří to čtete, se mnou nemůžete nesouhlasit.

No dobrý. S kluky to u nás hezky odstartovalo a v době, kdy jsem začala nosit podprsenku, to taky skončilo. Mohlo mi být asi devět, když za mnou děda přišel s novinovým článkem, kde postřehl, že v Plzni má Viktorka dívčí tým a že vyhráli mistrovství republiky. Jeden telefonát – a už jsme vyrazili na první trénink mezi holky. Prošla jsem. Jsem v týmu. Jsem v holčičím týmu Viktorky Plzeň. Hustý! A tímhle začal můj náročný život fotbalistky.

Tréninky párkrát do týdne, takže po škole hned sbalit a vyrazit do Plzně. O víkendech jsme hráli zápasy, a když skončila sezóna, tak to byl jeden turnaj za druhým. Byli jsme opravdu úspěšný tým a vyhrávali jsme, co se dalo. Ligu, místní turnaje nebo městský přebor. Z tohoto období mám nespočet krásných zážitků, díky nimž bylo moje dětství trochu neobyčejné. Od prestižních mezinárodních turnajů přes otřesy mozku po první líbačky. Často jsme jezdili na Sklárnu u Žihle, což je škola v přírodě. Velký komplex budov, kam jezdily školy na výlety. Pořádaly se tam i diskotéky, na které jsme s holkami po večeři na tajňáka chodily. A jelikož jsme usoudily, že už nám JAKO bylo dvanáct, tak bychom si tam měly najít kluky a poprvé se líbat, že už je čas. Tak jsem si tedy našla. Martina z Mostu. Tančili jsme spolu ploužáka, a jelikož mu bylo už třináct a věděl, jak na to, vzal mě do jídelny, kde nikdo nebyl. Byli jsme úplně sami. Ve tmě. Romantika. A on mě políbil. Pane bože!

Slíbil mi, že spolu budeme chodit a že za mnou bude jezdit do Plzně, ale už se mi nikdy neozval. Nevím proč? Jak těžké to je v době, kdy ICQ má úplně každý?!

Je mi dvanáct a jsem několikanásobná mistryně ČR a mám tolik medailí, že už je nemám kam dávat. Moje první fotbalová kapitola už je za mnou, v létě totiž budu přestupovat do starších žaček, což bude něco úplně jiného. Velké hřiště, nové spoluhráčky. Nový trenér.

V té době jsme začali jezdit i na reprezentační srazy s kategorií U15, a odehrála jsem tak i několik mezinárodních zápasů. Taky hustý – jsem v repre! V nároďáku, víte! Díky tomu všemu jsem měla neobyčejné dětství. Musím vám ale říct, že ne vždy to byla sranda…

Už odmala jsem vnímala ten tlak, kdy se od vás očekává, že budete vyhrávat. Možná zbytečně, ale brala jsem si to. Musíte podat dobrý výkon. Vyvarovat se chyb. Hlavně tam vzadu – v bráně. Bývala jsem ve velkém stresu z důležitých zápasů. „Co si o mně kdo pomyslí, když dostanu špatný gól? Budou mě mít spoluhráčky pořád rády, když udělám chybu? Vynadá mi trenér za to, že jsem udělala něco špatně?“ Pak jsem byla někdy nervózní z úplně stejných důvodů i z tréninků. Párkrát jsem dokonce předstírala nemoc, jen abych na trénink nemusela. Nervy jednaly za mě.

Pamatuju si, když jsem kvůli tomu brečela doma na posteli a přišla za mnou máma – myslím, že jsme měly ostřejší debatu, že se chovám divně. Zlobila se na mě, protože jsem začala fotbal flákat. Pamatuju si, jak sedím na té posteli, ubrečená, a říkám jí, že chci skončit. Že už to nezvládám. Nevím, kolik mi mohlo být, možná jedenáct, a ani nevím, co jsme si všechno řekly, ale nezapomenu na její větu, ať se přes to zkusím dostat. Že je dost možné, že mám před sebou velkou kariéru, a byla by škoda s tím skončit. „Baru, nikdy nevíš, kam tě fotbal může dostat…“ Na tohle vzpomínám doteď. Představte si, kdybych s tím sekla… Ani nevíte, jak jsem za tuhle její větu ráda!

Když mi to všechno zpětně dochází, jsem vděčná za to, že mě moje rodina vždy podporovala v tom, co mě bavilo. Teď myslím fotbal, ne to, že jsem byla vojín Ryan. Fotbal. Pro holku z malého města to bylo netradiční, a jak jsem říkala, byla jsem mezi kluky ze začátku jediná holka. Možná to zní zvláštně, ale najdou se i tací rodiče, kteří to jako naši nemají.

Jednou jsem narazila na řidiče Uberu, který se se mnou dal samozřejmě do řeči, protože jsem si nestihla včas nandat sluchátka do uší, a odříznout se tak od celé konverzace. Já na sobě měla sportovní věci, protože jsem jela na trénink, a tak přišly klasické otázky:

„A co děláte za sport, slečno? Jestli se teda můžu zeptat…“

„No… fotbal.“

„Fotbal, jo? Ale vy vypadáte docela normálně…“ A sjel mě pohledem od hlavy k patě.

„Můžeš, prosím tě, dávat pozor na cestu? A jak jako, že vypadám docela normálně?! Tak to sorry! Normálně? Děláš si srandu? To jsi chtěl asi říct náramně nebo nádherně, ne?“

Dobře, to jsem neřekla, nechtěla jsem být moc hustá, ale mihlo se mi to hlavou.

Řidič pokračoval dál, rozpovídal se o své dceři, která chtěla hrát fotbal. Nechal ji to prý zkusit, ale pak se rozhodl, že ji dá na jiný sport. Na nějaký víc holčičí. A že navíc nechce, aby jeho dcera vypadala jako nějaká nadřená machna!

No pardon, ty sexisto! Chtěla jsem mu fláknout hlavou o volant a za jízdy vyskočit ven z auta v 70kilometrové rychlosti. Válet sudy mezi projíždějícími auty kolem, s možností, že mě nějaké zajede, pro mě bylo snesitelnější než poslouchat názory takového omezence.

Tyhle genderové předsudky mě strašně, ale strašně nebaví! Myslela jsem si, že ve 21. století už podobné názory neexistují, ale bohužel, stále na takové lidi můžete narazit, buďte proto maximálně obezřetní…

Víte, jak to chodí například v USA? Tam je fotbal dívčí sport číslo 1. Ve spoustě zemí po celém světě se už dávno ženský fotbal s mužským nesrovnává, ale tady se mě na to v rozhovorech ptají doteď.

„Jaký je největší rozdíl mezi mužským a ženským fotbalem?“

Na blbou otázku blbá odpověď: „Mužský fotbal hrají muži a ženský fotbal hrají – a teď se podržte, raději si sedněte – ženy!“

Co jim na to mám pořád odpovídat, sakra práce! Rozvíjet nějaké své teorie o psychologii žen a mužů a o jejich přístupu ke sportu? Nebo je obeznámit s mužskou a ženskou fyziologií?

Přála bych si, aby jednoho dne byl v Česku brán ženský fotbal stejně jako ten mužský. A hlavně aby byl fotbal brán jako sport, který je „normální“ i pro něžné pohlaví. Protože věřím v genderovou rovnost, a jak už jsem říkala, nemám ráda předsudky. A co, že to zní feministicky? Každý je přece nějaký. A každý může dělat, co ho baví, pokud tím tedy nezasahuje do práv a svobod druhých. Haha, Báro. Tak třeba jednou. Já to tady asi jako hráčka nezažiju, ale doufám, že aspoň přispěju dalším generacím, aby ony mohly.

2. kapitola

Meet the fam

Se sestřenkou jsme milovaly průzkumy podkroví u našich prarodičů. Starý statek, stará garáž, odkud vede žebřík na půdu do kupek sena, ve kterých se válí každý rok víc a víc koček. A my jsme se jim tam chodily věnovat, aby jim nebylo smutno.

„Báro! Micka má zase koťata…“

„To nesmíme říct babi! Vždycky, když to řekneme babi, tak ta koťata pak zmizí…“

„Letos jí to neřekneme!“

Lítáme tam a chytáme naše kočky, sice někde chybí podlaha, ale o těch místech moc dobře víme a je v našem vlastním zájmu, abychom se všem těm propadlištím vyhýbaly. Na půdě jsou staré ztrouchnivělé dveře celé od pavučin a my jsme často přemýšlely, co za nimi asi je, ale nikdy jsme se neodvážily se k nim přiblížit. Byla tam tma a nikdy nevíte, jaký bubák na vás může vyskočit.

Tak jsem jednoho dne donutila mamku, aby mě za tyhle tajemné dveře vzala a ukázala mi, co se za nimi skrývá. Do té doby jsem si představovala nějaké staré pohřebiště nebo místnost plnou strašidelných postav. K mému zklamání tam ale byl pouze starý nábytek pokrytý prostěradly a spoustou prachu. Mamka se pustila do odhrabávání harampádí, aby si připomněla, co vše tam odložila… Otevírá skříň a v tu ránu na ni padá pytel. Něco tam cinká. Dává ho těsně nad podlahu, opatrně vyndává obsah a polohlasně si mumlá, aby v něm nebyla nějaká myš… Myš tam nebyla, zato z něj vysypala snad padesát medailí, vzájemně do sebe zamotaných. Ještě nikdy jsem tolik medailí pohromadě neviděla.

„Mami, ty jsi šampión?“

„Několikrát jsem šampión byla.“

„A co všechno jsi vyhrála?“

„Já jsem vyhrávala všechno!“

„Já bych taky chtěla být tak dobrá jako ty…!

„Budeš, až budeš větší.“

„A taky bych chtěla mít tolik medailí, jako máš ty.“

„To se neboj, budeš jich mít daleko víc.“

Měla pravdu. Teď mám třikrát takový pytel u sebe v pokojíčku se stovkou vlastních do sebe zamotaných medailí. Sportovní vzor mi rozhodně nikdy nechyběl a ani snad nikdy chybět nebude, protože moje máma je tak trošku blázen. Kromě toho, že je tělocvikářka, hraje volejbal a dlouhá léta předcvičovala celému městu aerobik, chodí ke všemu snad obden běhat. Běhá pořád. I když je vedro. I když prší. No excuses. Jednou si tak prostě umanula, že uběhne maraton. Začala trénovat, maraton uběhla a od té doby už nikdy běhat nepřestala a navezla do téhle záliby celou naši rodinu. Takže teď všichni chodí po Vendině vzoru běhat.

Je trochu takový Forrest Gump. Jen moc nejí krevety. Její nejoblíbenější jídlo jsou totiž tyčinky a cihla tvrdého třicetiprocentního eidamu. Pak ale pro jistotu jezdí celý večer na rotopedu… Naučila mě jezdit na kole. Na bruslích. Na lyžích. I na snowboardu, byť už jen teoreticky, protože na snowboardu nikdy nestála. Jen mě přidržovala za ruku, pobíhala vedle mě a hučela do mě, ať se vždy otáčím za ramenem a ať mám váhu na přední noze, protože to takhle bylo ve filmu Snowboarďáci… Pak mě pustila a já jsem se málem zabila po nájezdu na pařez. Jak zabrzdit, totiž zapomněla – škoda jen, že jí to nedošlo předtím, než mě pustila z toho kopce dolů. Učila mě vrchní podání a smečování ve volejbalu, a dokonce jsem odehrála půl sezóny s jejich týmem. Vysvětlila mi, jak na dvojtakt v basketbalu, který mě tak chytl, že jsem se málem stala profesionální basketbalistkou a ne fotbalistkou.

Mami, promiň, ale bordelář je ze mě doteď. Ale není to její vina a nic jí nevyčítám. Snažila se, co jí její učitelský ječák stačil, ale bohužel, všechno na člověku prostě změnit nejde.

I přes tohle a to, že jsem vyrostla na špagetách s kečupem, protože moje mamka je opak domácí hospodyňky a vaření je pro ni ztráta času, je to ta nejlepší máma na světě! Já vím, i tvoje máma je nejlepší na světě. Hádat se nebudeme. Moje máma je – stejně jako ta tvoje – nejlepší na světě! I přesto, že je učitelka! Ovšem není to žádná taková ta děsná úča, ale ta v pohodě úča. Možná až moc v pohodě. V učitelském sboru patří k těm studenty oblíbeným a ke všemu je to kočka, a tak ji většina mých spolužáků milovala víc než mě! Což je na jednu stranu super, lepší, než kdyby ji proklínali a nadávali do zvířat (což jsme samozřejmě dělali za zády téměř všech učitelů), ale poslouchat o ní, že je to mcbp, bůhvíjak příjemné taky nebylo…

Jak ten čas letí, co? Jeden den vám vypráví pohádky na dobrou noc a vy máte hlavu na jejím rameni a cítíte se nejbezpečněji na světě. V pelíšku, v objetí svojí mámy, která voní nejkrásněji na světě. Ošetřuje vám odřená kolena, když jste machrovali, že umíte jezdit na kole bez držení řídítek. Z rány vám vytahuje kamínky a štěrk, pokapává kysličníkem a oblepuje žlutou náplastí s obrázky žiraf. Kontroluje, jestli nemáte zpocená záda, abyste nenastydli, když lítáte venku s pistolí v ruce. Pak vám promlouvá do duše, že s tím Novákem, kterému je třináct a je o dva roky starší, byste rozhodně chodit neměli, protože kouří. Pak vás chválí za to, že u vás v nočním stolku najde kondomy, a najednou spolu sedíte u druhé lahve vína a probíráte celý život a všechna možná tajemství, jako byste byly nejlepší kamarádky, a společně u filmu Mamma Mia brečíte u scény Slipping through my fingers, protože jste až moc sentimentální a protože se bezpodmínečně milujete!

Ne že by můj taťka nebyl sportovně nadaný, ale nikdy nebyl takový blázen jako mamka. On ze mě chtěl mít tenistku, nejspíš abych jim z vyhraných turnajů posílala miliony. Moc dlouho jsem u toho ale nevydržela, fotbal vyhrál. Z taťkovy strany jsem si naopak nakradla trochu toho exhibicionismu. Nejspíš. Táta je totiž rocker a kdysi byl vlasatej bubeník v kapele a velký bohém.

Jednou jsme spolu seděli u nás na zahradě u plápolajícího ohně, v ruce drželi asi šestou sklenici piva a vyprávěli si všemožné příběhy z mého i jeho života. A on se rozpovídal o svém útěku z komunistického Československa, kdy měli s kamarádem v plánu zmizet do Ameriky. A utekli. Je to rebel! Nechápala jsem, jak se mu to povedlo. Nevím, kde na to vzal odvahu, ale z nějaké výletní lodi se mu podařilo vystoupit ve Vídni a schovávat se u svých známých. Několik měsíců si tam vydělával na letenky, aby měl na to, navždy opustit vše, co tady u nás měl. Rodinu, přátele. Ale nakonec se rozhodl, že neodjede. Že tohle všechno nemůže obětovat. Představte si, kdyby odjel! To bych nebyla… Co byste teď četli?

Jestli se jednou rozhodnu režírovat filmy nebo k nim psát scénáře, nebude chybět tenhle příběh a tahle love story mých rodičů. Mami s tátou se znali odmala. Chodili spolu pravděpodobně každý půlrok. Nahoru, dolů. Životní láska. Hrozně komplikované. Táta odjede pryč. Jakoby navždy. Máma si tak najde nějakýho šmudlu. Táta se vrátí. Máma se prochází ruku v ruce s neznámým šmudlou a vidí tátu u nás v hospodě na zahrádce. Okamžitě se rozchází s nepodstatným šmudlou. Běží za tátou. A žili šťastně až do… Do doby, než si pořídili jednu uřvanou Michalu. A pár let na to druhou uřvanou – Báru… Sranda, samozřejmě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bára Votíková: Trochu jinak.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.