Život je krásný, ale poťouchlík

Zuzana Muchová

Předmluva

„Život není peříčko!“ říkával často náš profesor na střední škole. Sám měl příjmení jako pták, kterého nebudu jmenovat. Měli jsme z toho legraci. Vůbec jsme si nepřipustili, jak hluboká pravda se v těchto třech slovech skrývá.

Odmaturovali jsme, rozutekli se různými směry a jen na třídních srazech, které se nám dařilo každých pět let pravidelně uskutečňovat, jsme si mohli připomínat různé výroky a průpovídky oblíbených i méně oblíbených profesorů.

Léta utíkala, a já jsem skoro na tato slova zapomněla. Ale postupem času, kdy mě život obracel ze všech stran, kdy mě osud pěkně nakopl, zašlápl do země a potom opět zvedl, jsem si častokrát na tuto větu vzpomněla.

„Život není peříčko!“

Ne není! A chválabohu, že není. Byla by to nuda. Život je boj, je to houpačka, vzestup i pád, je to vír událostí, které berou dech, nervy i rozum, je strašný i krásný, příšerný i úžasný. Život je zkrátka ZÁZRAK.

A tak mě napadlo několik těch „zázraků“, které se mi v životě prozatím přihodily, zaznamenat. Hodně věcí se změnilo, hodně skutečností je dnes už jinak, i některé vztahy se převrátily a to, co se zdálo, že je nemožné, se možným stalo. To však neznamená, že se příhody zde mnou takto podané, nestaly. Staly se!

Protože pracuji docela daleko od bydliště, protože mám rozházenou rodinu a tak nějak vše zašmodrchané, protože často několik stovek kilometrů pendluju sem a tam… a tam a sem, popisuji zde události, které se mi stávají doma i daleko od domova, u rodiny i po cestách. Nemám tedy o různé příhodičky a trapasy nouzi. Snažila jsem se je pokud možno naladit do humorného tónu. Jen ten poslední příběh - přidala jsem ho, ani nevím proč. Snad proto, že dává naději. Dává?

Těžko říct. Vždyť život přece není peříčko.

Po schodech života

Jsou mi čtyři roky. Tatínek vyrobil pěknou houpačku. Pověsil ji na strom a houpe mě. Dává pozor, abych nespadla. Je moc hodný. Až budu velká, vezmu si ho za muže.

Je mi pět let. Mám kamaráda Ládíčka. Naše babičky se někdy navštěvují. S Ládíčkem si hrajeme na zahradě. Řekl mi, ať si ho vezmu za muže.  Jenže já nevím. Chtěla jsem si vzít tatínka. Mám je ráda oba.

Chodím do první třídy. S Láďou nemluvíme. Kouká se po Marušce. A je to nafoukanec. Nebudu si ho všímat. Přistěhoval se k nám nový kluk Jirka a začal chodit s námi do školy. Je moc hezký a všem děvčatům se líbí. Mně taky. Chtěly by ho všechny holky. Tak nevím, jestli ho dostanu za muže.

Je mi deset let. Jsem zamilovaná do jednoho deváťáka. Je takovej tajemnej. Jako nějakej pirát nebo co. Má černý vlasy a kouká se divoce. Bojím se ho a zároveň bych chtěla…

Co mám dělat? Když ho potkám, celá se třesu. Jenže, já jsem pro něj vzduch. Vůbec si mě nevšímá. Ach, jak bych ho chtěla za muže…

Brzy mi bude patnáct. Máme nového školníka. Je to frajer. Tyká si s učiteli a je důležitější než ředitel. Má krásný modrý oči a hraje v místní kapele. Už abych byla starší a mohla chodit na zábavy. Doma se učím tančit před zrcadlem, abych byla na to připravená.  Taky se pak budu malovat, a to by bylo, aby si mě nevšiml. Musím ho zkrátka ohromit. V noci si spřádám své sny. A představuju si ho jako svého muže.

Jsem v prvním járu střední školy. Je tady dost kluků, ale jsou to všichni puboši. Ucha! To čtvrťáci, to už jsou pořádní chlapi. Ten jeden - Honza… ach jo, když ho vidím, rozklepou se mi kolena. Potkáváme se každý den v jídelně, když jdeme na oběd. Smůla je, že jeho kamarád, brácha mé spolužačky mě docela sprostě balí. Jenže ten mě nezajímá! Přišel pro mě tančit na vánočním večírku. Já mu potom utekla…

Kurňa, proč je všechno tak zamotaný? Budu já mít vůbec za muže toho, koho bych si přála?

Je mi osmnáct. Po prázdninách půjdu do čtvrťáku a pak maturita. Jsem na brigádě ve sklárnách jako každý rok. Musím si přivydělat, abych si mohla opatřit bony a koupit si za ně v tuzexu rifle. Ti skláři jsou potvory. Snaží se sbalit každou sukni. Ale já jim úspěšně unikám. Randím totiž s Karlem. Studuje vysokou a taky tady brigádničí. Má přidělený pokojík na ubytovně a je tam zatím sám. Furt mě láme, abych k němu přišla na návštěvu. Já zatím odolávám. Říkám mu, že se bojím, a že každýmu klukovi jde jenom o jedno. On tvrdí, že mě má rád. A že už uvažoval, kdybych si ho vzala, dostal by prý pokojík na manželské koleji nebo tak něco. Tak nevím, budu mít muže?

Mám muže. Vdávala jsem se ve dvaceti, teď to budou tři roky. Máme dvě děti, ztratila jsem svobodu, získala žárlivce, despotu, který mě nenechá volně dýchat. Jsem hodně nemocná, nadává mi… po třech letech se rozvádím. Jsem zase bez muže.

Je mi padesát. Podruhé jsem se rozvedla. Nežárlil, nenadával mi, byl společenský, oblíbený, rád se bavil za každých okolností… nebyl na něj spoleh, nezajímala jsem ho, měl raději kamarády a alkohol než mě... ale špatnej nebyl. Dobrej kamarád, ne manžel. Už nechci žádného muže!

Je mi šedesát. Mám svůj klid. Ale přece jenom… sdílet s někým aspoň občas pěkné chvilky…

Asi vyslyším Vojtěcha. Potkali jsme se tady v lázních a chodíme spolu na tanečky a na procházky. Je to úžasně chytrý a sečtělý člověk. Je nám spolu dobře. Začíná to však nabírat obrátky. Pořád mě zve k němu na pokoj. Nejsme malí, ani puberťáci, abychom si oba neuvědomovali, co to obnáší. Myslím, že jeho nabídku přijmu. Jsem totiž hrozně zvědavá. Zajímá mě jedno, jediné: Může?

Je mi sedmdesát. Našla jsem si přítele Huberta. Je to vztah z rozumu. Přece jenom jsem slabá žena a potřebuju občas chlapskou ruku. Na svůj věk je to čupr děda. Jezdí na kole, chodí po horách, sbírá známky a slony a je to domácí kutil. Umí spravit snad všechno i to, co bylo pomalu na odpis. Já mu za to vyperu, vyžehlím, uvařím, upeču a… no, sem tam nějaká ta důvěrnost, to víte.

Více ho zajímá příroda, kolo, zahrada a kutění… Občas však na něho přijde taková ta chvilka, kdy se ještě vzmůže.

Je mi osmdesát. Hubert zatím bez problémů funguje. Tedy myslím to tak, že chodí bez pomoci, mluví, slyší i vidí. To já se sotva belhám. Ale tak nějak se o sebe navzájem staráme, vypomáháme, povídáme si nebo mlčíme, držíme se za ruku… poskytujeme si navzájem blízkost a teplo. Myslím, že se máme rádi, a to je víc než cokoliv jiného. Ale něco vám prozradím: Jsem ráda, že už nemůže.

Jak jsem si koupila nečekanou věc

Byla jsem na počátku devátého měsíce těhotenství. Břicho jak balón… a to jsem měla ještě skoro měsíc nosit. Netušila jsem, že zase porodím o tři týdny dřív, ale to je věc bezpředmětná. Zkrátka, byla jsem v těch dávných dobách před porodem.

Jednoho dne jsem se vydala na nákup do blízkého smíšeného zboží.  Za ruku jsem táhla svého synka Davídka, který měl rok a čtyři měsíce. Tedy v tom obchodě jsem ho táhla a různě honila, protože to byl strašný čípek. K prodejně jsem ho vezla na kočárku, samozřejmě. Ale tam jsem ho postavila na nožičky, protože by mi při nákupu překážel. Bylo by to dost problematické, držet ho v náručí, když jsem v levé ruce nesla košík a potřebovala něčím do něj házet zboží.

Davídek se mi v náručí všelijak vzpouzel, brumlal, protestoval, slintal mi do kabátu, tahal mě za vlasy, kopal do břicha, a tak jistě uznáte, že postavit ho na zem, bylo pro mě jisté odlehčení.  Sice mně ubyla tíha, zato jsem musela více zapojit nohy, které ho honily kolem regálů… ruce, které házely zpět na místo věci, jež mi nečekaně přibyly v košíku… oči, které musely vše sledovat a emoce, které se ve mně vzdouvaly. Zkrátka, klasika.

Tak jsme se různě proháněli mezi policemi zboží, já plnila košíček potřebným tovarem a přitom úspěšně vracela zboží nechtěné mnou, ale hozené synem, na své místo. Když se mi zdálo, že mám vše, co jsem chtěla, zamířila jsem k pokladně. Koutkem oka jsem sice zaregistrovala, že mi tam opět něco hodil, ale to už jsem nevrátila.

Zazdálo se mi totiž, že ta malinkatá krabička jsou asi připínáčky, které tenkrát byly dost nedostatkové zboží, jako za totáče ovšem kdeco. Připínáčky jsem potřebovala, a tak jsem duchem nepřítomná nebo spíše roztěkaná a unavená z neustálé aktivity mého potomka konstatovala, že tentokrát hodil dobře.

Platíc u pokladny, povšimla jsem si podivného úsměvu prodavačky a kradmých pohledů, druhé. Nepřikládala jsem tomu význam! Koukala jsem, abych už z prodejny vypadla. Byla jsem zpocená z honičky synka, a tak jsem byla ráda, když jsem ho připnula řemínky do kočárku a jen dávala pozor, aby hezky seděl, nepřepadl přes okraj a nevisel hlavou dolů, jako posledně. Narvala jsem nákup do košíku na dno kočárku a vydala se k domovu.

Doma jsem uklidnila dítě (no, ono se moc uklidnit nedalo, číslo jedno), uklidila nákup a brumlajíc si, jak jsem ráda, že se mi podařilo sehnat nedostatkové připínáčky, otevřela malou škatulku. Předtím jsem ji ovšem protřepala a jen tak lehce se podivila, jak to, že to nechrastí. Záhy jsem zjistila, proč. Připínáčky to nebyly. Byly to prezervativy.

V té chvíli by se ve mně krve nedořezal. Jak mi byly nyní jasné potutelné pohledy prodavaček. Tak já ještě těhotná a kupuju takovou věc. Jistě si pomyslely, že si kupuju už zásoby dopředu, jelikož se nemůžu dočkat…

Dlouho jsem do toho obchodu nechtěla jít, protože mi bylo trapně. Tenkrát to nebylo tak běžné jako dnes a hlavně, já takovou věc v životě nikdy nepotřebovala a i kdyby, že bych to šla já někdy koupit? Ani náhodou. Hanbou bych se propadla!

Jestli do obchodu jít nebo nejít, jsem však brzy přestala řešit. Druhý potomek se ohlásil, jako ten první o tři týdny dřív a nastaly jiné starosti. A tak ani nevím jak, jsem jaksi pozapomněla na tuto příhodu, a už si ani nevzpomínám, kdy jsem začala do prodejny znovu chodit bez toho, abych si všímala, jak se na mě ony prodavačky dívají.

Stalo se před třiceti lety

Už je to o mnoho víc než třicet let. Co na tom záleží? Dvacet, třicet nebo čtyřicet, nic to nemění na tom, že určitý časový úsek v určité době, zanechal ve mně něco, co se dá těžko vyjádřit. Co to bylo?

„Dýchejte, dýchejte, prodýchávejte!“ slyším ten hlas, který mám poslouchat.

Snažím se, ale je to těžké v tomto krátkém okamžiku úlevy. Pokouším se krátce dýchat podle instrukcí, než mě nový nápor bolesti zase ochromí.

„Dýchejte! Počkejte! Netlačte!“ slyším ten hlas, ale těžko mohu poslechnout, když mě všudypřítomná, nesnesitelná bolest sevře jako do obruče a drtí ze všech stran.

Ach Bože, maminko!!! křičí všechno ve mně, zatímco mohutný nápor tlaku hrozí, že se roztrhnu na tisíc malých kousíčků.

„Zatlačte, pořádně zatlačte!“ ozývá se nade mnou, kolem mě, ve mně.

Tlač! křičí mé vědomí i podvědomí.

Snažím se, tlačím, ale zdá se mi, že nemám sílu. Ne, to nezvládnu, umřu tady, rozpadnu se na milion malinkých částí. Pane Bože!!!

Chvilková úleva, jsem za ni vděčná, dýchám krátce a trhaně. A už to jde znovu, ten tlak, ta bolest, ta trýzeň. Kriste pane, ať už to přestane!

„Tlačte! Víc, ještě víc!“

Okamžiky bolesti se střídají s chvilkami úlevy, které se víc a víc zkracují. Poslouchám, co mi říkají, a přitom šílím utrpením, prosím toho, na kterého jsem už dávno zapomněla, o smilování.

Bože, pomoz mi! pláče mé bolavé tělo, mé útroby.

Kratičké okamžiky úlevy. Prodýchávám a v duchu volám maminku i všechny svaté. A taky toho, jenž to způsobil. Měl by tu se mnou být, roztrhnu ho jak hada, jen co ho budu mít po ruce, darebáka jednoho. Já tady trpím, a on si klidně chodí po světě, žije, dýchá, směje se…

Já ho snad zabiju, úpí mé bolavé a pomstychtivé já.

Nový tlak, nový nápor bolesti, střídají se ve vlnách, to nejsou vlny, to je příboj, mohutný příboj. Já zešílím, umřu tu jistě, přikovaná… žena na mučidlech. Zůstane tu ze mě jen malinká krvavá hromádka. Už aby to bylo, už to nevydržím.

Kde jste kdo? Pomozte mi prosím, ať jste, kdo jste… Bože nebo Ďáble!

Všichni mě tu nechali, tak samotnou, tak trpící, tak zničenou.

Už nemůžu! křičí mé bolavé nitro.

Smilování? Není! Nebo snad… ano?

Další vlna bolesti, mohutná a obrovská, nutí mě tlačit a já tlačím, mám dojem, že všechno ve mně popraská… a návaly do hlavy… a naběhnuté žíly… a popraskané cévky v očích… a rozervané útroby, to vše vydrží jedna, jediná křehká žena.

Zdá se, že se utopím v bolesti, zdá se, že už to ani není možné.

A pojednou je klid.

Bolest ustupuje, tlak mizí, smysly opět začnou vnímat, rozbouřené nitro se pomalu uklidňuje, a najednou se někde v dálce ozve naříkavý hlásek.

Takhle přesně mňouká naše Micka, co tady dělá? napadne mě nesmyslně. A vtom se hlásek rozkřičí naplno.

„Máte chlapečka, maminko!“ ozve se hlas Anděla. Ten hlas, který se mi předtím, bůh ví proč, zdál tak brutální.

Ale vždyť on není brutální, vůbec ne, oznamuje mi věc krásnou, neuvěřitelnou a úžasnou. Oznamuje mi ZÁZRAK. A pro tento okamžik mi ŠTĚSTÍ ukáže svou rozzářenou tvář.

A já dospívám k poznání: ŠTĚSTÍ není jen prázdné slovo, ŠTĚSTÍ existuje. Teď, v tuto chvíli a v tento okamžik. Štěstí mnou prostupuje, štěstí mnou prolíná, a já se v něm koupu celá obnažená, až se tají dech. Pryč je bolest, pryč je utrpení, pryč je zlý sen. Je tu jen ten malý tvoreček, já a ŠTĚSTÍ.

Co na tom, co přijde, co bude dál a co mě čeká! Jsem tady a teď, a ať se stane cokoliv, na tuhle chvíli štěstí nezapomenu nikdy.

Kdoví, co bude za chvíli, za týden, za měsíc, za rok, či za několik let? Kdoví, co bude za třicet let?

Ať bude, co bude, TEĎ jsem šťastná. Tak šťastná, že se to ani vypovědět nedá. A ten pocit štěstí mi už nikdo nevezme.

Po třiceti letech:

Ohlížím se zpátky. Životní facky už léty otupěly, i když někdy hrot duševní bolesti přece jen zasáhne do hloubky. Mám však něco, co mi nikdo nemůže vzít, a to mou bolest zmírňuje. Mám vzpomínky na ty nejkrásnější okamžiky ŠTĚSTÍ.

Hýčkejte si všichni takové vzpomínky. Protože ty jsou nezaměnitelné a ty jsou vaše, jenom vaše.

Děti dokážou být kruté

Před mnoha lety moji rodiče chovali doma prase. Jednou si na zabíjačku pozvali vyhlášeného řezníka Malíka z vedlejší vesničky. Pán byl skutečně šikovný a dokonale rozuměl svému řemeslu. Práce mu šla od ruky a ve večerních hodinách si pro něj přijela dcera. Maminka byla zrovna venku a zvala ji dál, ale odmítla. Jen vystoupila na chvíli z auta a čekala na svého tatínka. A já viděla z okna upravenou, šik dámu středního věku. Na okamžik pohlédla vzhůru, a její krásné veliké oči mi někoho připomněly. A v tu chvíli mi to zapnulo.

„Není to ta dcera od toho otce…“ stačila jsem akorát říci vracející se mamince, a ta se rozesmála.

„Samozřejmě, že je to jeho dcera, když on je její otec.“

„Dyť s mě nenechala domluvit! Není to ta dcera, co se mnou chodila do třídy?“

„Je to ona,“ potvrdila maminka. „A moc šikovná holka se z ní stala. Pan Malík si ji pochvaluje. Má hodného muže a děti a všichni mu dělají jenom radost.“

V duchu se mi začal promítat dávno zapomenutý film. Tak jako někdy stačí jen nějaký malinký popud, a v tu chvíli se nám vynoří téměř ztracená vzpomínka, zasutá někde hluboko ve skrytém koutku paměti.

První stupeň základní školy. Sedíme ve třídě, jejíž ponurost ještě umocňuje uplakaný podzim. Snad jen praskání zapáleného ohně v kamnech vytváří kolem nás veselejší atmosféru. Soudružka učitelka zjišťuje, kdo chybí. Zase Anička, jako obvykle. Ta holka přichází skoro vždycky pozdě, jestli vůbec přijde.

„Tak takhle by to, Malíková, dál nešlo! Budu si muset promluvit s tatínkem!“ spustí na děvče, sotva se udýchaně objeví ve dveřích. To se jen tiše omluví a se sklopenýma očima míří na své místo. Když se mihne okolo, zasáhne mě prudce nepříjemný odér, který se s ní vždy objeví. Otřepu se odporem.

„Soužko učitelko, já s ní sedět nechci! Ona smrdí!“ vyskočí v tu chvíli Jiřík, se kterým Anička sdílí zadní lavici, protože jsou oba nejvyšší ze třídy… a zkrátka to tak vyšlo.

„Ticho, Jirko, posaď se!“ zavelí přísně učitelka, ale v tom se některé děti rozhlučí naplno:

„Smrdí! Smrdí! My s ní sedět nechceme… Fuj, to je hrůza! Malíková smrdí.“

Trvalo to chvíli, než se soudružce podařil sjednat pořádek a výuka se rozběhla obvyklým tempem.

Trvalo to dlouho, než jsem pochopila…

Anička byla nejstarší z nás, nejvyšší. To proto, že několikrát propadla. S námi také sdílela pouze jeden rok a poté opět zůstala „sedět.“ Vypadalo to, že je jí všechno jedno. Škola, učení, pozdní příchody, posměšky spolužáků…

S nikým se nebavila, ani si nepamatuju, že by měla nějakou kamarádku. A já, tak jako ostatní děti, si o ní taky myslela, že se snad nikdy nemyje a že je špindíra. Štítila jsem se jí.

Tenkrát sice nebyly tak dobré podmínky k udržování hygieny, ale přesto jsme se mnozí snažili, jak to v rámci tehdejších možností šlo. Jestliže měl někdo doma koupelnu, tak to byla spíše výjimka. O sprše jsme si mohli nechat jenom zdát, a velké koupání se provádělo v sobotu nebo neděli. To se ohřála voda v co největších hrncích na kuchyňském sporáčku, a v plechové vaně se napřed umyly děti, poté maminky a nakonec tatínci. Přes týden se lidi většinou jenom tak ošolichali na intimních místech a šmytec. Ale že by někdo byl tak cítit…

Anička prošla mým životem jenom na chvíli a potom jsem na ni zcela zapomněla. Utkvěla mi tak trošku v paměti jenom proto, že mi jí tehdy bylo líto. A že když jsem jí ze soucitu něco podstrčila, podívala se na mě krásnýma, vděčnýma očima. Ty oči byly plné smutku.

Až teprve později jsem někde zaslechla, nějak se dověděla, že pan Malík vychovával své děti sám. Měli doma malé hospodářství, kravičku a všichni museli pomáhat. Pan Malík se měl co ohánět, chodil brzy do práce, a tak Anička než šla do školy, musela s ostatními sourozenci nakrmit zvířata, vykydat hnůj i podojit kravku. A samozřejmě, že pobytem v chlévě děti načichly, obzvlášť jejich oděv a vlasy. Absence maminky se na nich také podepsala, ta především.

Kdyby nebylo dneska zabijačky a já náhodou nebyla u rodičů na návštěvě… kdyby tady byl jiný pan řezník, anebo pro něj přijel třeba syn a ne dcera, kdybych nestála zrovna v tu chvíli u okna, vůbec bych si na tyto dávné události nevzpomněla. Podle jména by mě to ani nenapadlo. Kdyby Anička nevystoupila z auta, nepohlédla vzhůru…

Ty oči! Ty oči mi všechno připomněly.

Sledovala jsem odjíždějící auto a v duchu jsem se Aničce dodatečně omluvila. Ne proto, že bych jí kdysi v minulosti tak, jako některé děti nadávala, anebo řekla nějaký posměšek. Ale proto, že jsem jí také křivdila, a tím jsem jí, i když nechtíc ublížila. A kdybych mohla, šla bych jí to říct osobně. Jenže, kdoví. Kdoví, jestli bych tím neotevřela starou ránu. Kdoví, jestli by to chtěla slyšet.

Kdybych nebyla vždy u rodičů jenom tak na otočku na návštěvě, bydlela u nich nebo někde poblíž a ne přes dvě stě kilometrů daleko, možná bych Aničku potkávala. Třeba bych někdy našla možnost přátelským způsobem alespoň tak trošku naznačit, jak si jí vážím.

Ale takto můžu jenom říct: Jsem ráda. Jsem ráda, že se z té zakomplexované, uťáplé holčičky stala taková milá a úspěšná žena. Jsem ráda, že si našla své místo v životě. A v duchu smekám svůj pomyslný klobouk.

Téměř každodenní monolog

Venku je ještě krásně, ale na naše okno za chvíli padne stín. Měla bych ještě využít sluníčka, ale k čemu vlastně? Všechen elán mě přešel, utrhuji se na děti, chvílemi toho lituji, ale vzápětí mě každá maličkost zase rozzuří. Ještě chvíli… a sluníčko se definitivně schová za lesem. A potom, jinak nejpříjemnější místnost našeho domu, moje království a zároveň pracoviště, posmutní. A má, už dost tak zkažená nálada, stále více klesá a klesá pod bod mrazu.

Kde jen je? Kde zase může být?

Chvílemi mě chytá strach, vzápětí mě další vlna vzteku sžírá jako rez. Neudržím se a rozpláču se lítostí. Nejlepší by bylo vzít si prášek na spaní, padnout do peřin a na všechno kolem zapomenout.

Děti si nahoře hrají, chvílemi se hádají, je to slyšet až sem. Měla bych tam vlítnout, nadat jim, udělat pořádek, napsat s nimi úkoly, ale nejsem ničeho schopná. Měla bych honem uklidit, nachystat večeři a zasednout k televizi s angličtinou nebo nějakým šitím. Tolik bych toho měla.

Místo toho  mi práce stojí, a já jen bezcílně bloumám sem a tam. Chvílemi zaběhnu k oknu, ale vím, že je to hloupost, teď přece žádný autobus nejede. Každé bouchnutí, každičký zvuk ve mně rozechvěje všechny nervy, čekám, jestli náhodou nejde, ale je to jen klam. Přece poznám jeho kroky. V duchu  počítám všechny možné alternativy. Mohl se zdržet v práci, mohl jet nečekaně někam na služebku. Nebo ve vlaku zaspal a zajel až na Slovensko, čeká na další spoj, autobus mu nejede… a domů přijde pěšky. Nebo se mu něco stalo? Ale v skrytu duše vím, co se stalo, zase se někde napil, a jeho příchod je v nedohlednu.

Přijde, když moje nervy budou vybičované k prasknutí, bude se tvářit jako debil, ochomýtat se kolem mě. Nebude chtít jídlo, jenom kafe a cigaretu, kafe a cigaretu…

Nedá mi pokoj, bude otravovat, nakonec uraženě odejde do obýváku a pustí si televizi. Načež  tvrdě usne. Já dám děti spát, uklidím, něco slupnu na večeři, sednu si v kuchyni do křesla a kouřím a kouřím. Přemíra práce na mě kouká ze všech stran, měla bych umýt okna, vyprat záclony, udělat generální úklid, ušít spoustu věcí na sebe i na děti. V ložnici mám skříňku plnou dětského oblečení, které se při praní někde rozpárá, utrhne se knoflík, skříňka už přetéká prádlem a nejde dovřít. Nejsem schopná ničeho. Jen sedím v křesle a kouřím a kouřím. V televizi je pěkný film, nemám chuť se na něj dívat, mám rozečtenou pěknou knížku, nemám chuť ji číst.

Zítra oba vstáváme do práce, děti půjdou do školy, a manžel chrápe v obýváku. Měla bych ho tam nechat, vzít si konečně ten prášek na spaní a lehnout si. Ale nemůžu. Vím, že by zaspal a já taky, poslední dobou neslyším budík. Musím jít a vzbudit ho, musím s ním cloumat, třepat, dá to hodně práce, je agresivní. Konečně ho dokopu do ložnice.

Ráno spolu nemluvíme, odejde do práce, a já zase na chvíli usnu. V nejlepším mě protivný budík probudí, nastane všední kolotoč, nachystám snídani, vypravím děti do školy a sama odjedu do zaměstnání.

V práci se bavím s kolegyněmi, směji se, ale moje duše pláče. Přece se jen trošku odreaguji, naštěstí není na přemýšlení moc času, je tu frmol. Pracujeme v úkolu, a tak pomalu zapomínám, soustředím se na výkon, pracuji, dřu a makám. Odpočinu si jen při obědě, vzpomínky znovu oživnou, ale zaháním je vtipkováním.

Jsem jiná, úplně jiná než doma.

Zasmějeme se, povykládáme, vypijeme kafe a pokračujeme. Konec pracovní doby se blíží. Poslední výkon… a pro dnešek padla. Další den za námi. Domů se vleču s nákupními taškami, jeden syn už je doma, další dva teprve přijdou. Po chvíli se vrací manžel, tváří se provinile, prosí, dotírá, slibuje…

Jako v podobných situacích před tím si slibuji, že s ním nebudu mluvit, ponořím se do mlčení a snažím si ho nevšímat. Musím ho vytrestat. Moje předsevzetí dlouho nevydrží, jako vždycky.

Jeho neustále udivené dotazy: „Co ti je, co ti je, co to do tebe zase vjelo,“ mě nakonec rozehřejí tak, až zařvu na celý barák, čemu se tak hloupě diví.

Vzápětí se zuřivě pohádáme. Uteču do ložnice, plácnu sebou do peřin a pláču, řvu a křičím.

Čas utíká, práce nám stojí, někde v dálce to vnímám a snad proto pláču ještě víc. Manžel se mě snaží uklidnit. Zbytečně. Slibuje. Pořád jen slibuje.

Tak proč se nechce rozvést? Nechce, a já nemám kam jít, a on to moc dobře ví. Nechci ublížit dětem. Muž se pomalu zapřísahá, že už pít nebude, může přestat třeba z fleku. Ale jsou to jen řeči, řeči, kterými mě balamutí celý život. A já vím, že dneska mluví takhle, uklidňuje mě, pomáhá mi, lituje toho. A zítra se vrátí zase tak jako včera, a bude se to pořád opakovat, a já už nemám sil v tom pokračovat dál. Ale zatím pokračuji, nic mě netěší, nic mě nebaví, jsem nervózní a lítostivá, často vzteklá, protivná na celou rodinu.

A tak se jen sama sebe ptám, dokdy tohle všechno vydržím, jak dlouho ještě potrvá, než se porouchá ten křehký mechanismus, který mě ještě stále drží nad vodou.

Představte si poušť

Před lety jsem byla na brigádě v Německu. Pracovala jsem v malé továrně, kde se vyráběly hodinky. Bydlela jsem v třípokojovém bytě prvního patra rodinného domku. Byla jsem tam sama, měla i kuchyň a vařila si z potravin, kterými mě bohatě zásobil zaměstnavatel. Do práce jsem jezdila ještě s jinými Čechy. Byli to dva mladí kluci a slečna, která obývala garsonku v přízemí domku. Kluci jezdili autem a vždy se pro nás stavili.

Mladá dvacetiletá slečna se jmenovala Nina. O víkendu jsme spolu chodily na procházky v okolí městečka. Přes týden jsme byly rády, když jsme si k večeru odpočinuly, a tak jsme si každá zalezla do svého bytu. Ale často jsme se po večerech navštěvovaly a povídaly si. Řekly jsme si spoustu věcí, které by za normálních okolností třiceti devítiletá žena s dvacetiletou neprobíraly. Svěřily jsme se i s věcmi, které byly pro obě dosti citlivé. A tak jsme se od ní dověděla něco, co by jinak asi nikomu neřekla, a já se jí také svěřila s tím, co mě trápí.

Vyprávěla jsem jí například, jaký se mi zdál sen.

Procházela jsem se po komnatách zámku v mém rodišti - ve Velkých Losinách, když se náhle objevil můj první muž Luboš v béžovém obleku. Začal mě objímat a přitom do mě bodal nůž. Zřetelně jsem cítila tu bolest. Bylo to tak hrůzostrašné a zlověstné! Plakala jsem a přitom se bála bránit, bála jsem se vymanit z jeho objetí, aby mi neubližoval ještě víc. Pomalu se začal měnit do podoby mého nynějšího muže Petra (shodou okolností měli oba dva na naší svatbě stejný béžový oblek).

A pak jsme najednou byli v kuchyni domku mých rodičů. Krvácela jsem ze všech možných míst, pomalu slábla, a Petr mě pořád objímal a přitom přikrýval jakousi záclonou.

Prosila jsem ho, ať mi zavolá pohotovost… měla jsem strašný strach, že umírám. A pak uběhl nějaký čas, zjistila jsem, že tu sanitka byla, ale on jim nic neřekl, a tak odjeli.

Bylo mi strašně líto, že je mu jedno, co se mi stane. Ale najednou bylo všechno úplně opačně, to on byl nemocný, a já mu vyčítala, že na nic nedbá. Měla jsem o něj strach a šla jsem někam zavolat…

Šla jsem po cestě kousek od rodného domu a u nedalekého kravína byla hromada hnoje. Na ní ležel zase on…zcela nahý hlavou dolů v poloze jako embryo. Vím, že mu bylo všechno vidět, a já se zděsila, proč tam tak leží nahý, a začala jsem ho přikrývat tím hnojem. Kolem šel totiž náš soused a vezl kolečka, nevím s čím. Nechtěla jsem, aby viděl nahého manžela, a tak jsem ho proto zakrývala aspoň těmi kousky hnoje, protože nebylo jinak čím.

„Váš muž je nemocný,“ řekla mi Nina. „A to dost vážně.“

Nechtělo se mi tomu věřit. Že měl různé potíže, to jsem věděla, ale nezdálo se mi, že by mu něco hrozilo

Nina byla stejně stará jako můj prostřední syn. Vykaly jsme si. Byla to zvláštní dívka. Jednou mi dala psychologický test. A já si dodnes pamatuju, jak zvláštně to na mě zapůsobilo.

Řekla: „Představte si poušť."

Představila jsem si poušť.

Nina: „Na té poušti je kůň. Řekněte mi, jak vypadá? Jakou má barvu a co dělá?“

„Stojí,“ odpověděla jsem. „A je hnědý. Je to tmavě hnědý kůň. Statný, takový jako by pivovarský."

„Představte si žebřík,“ řekla dále. „To je jedno jaký, jakýkoliv žebřík. A řekněte mi o něm."

Viděla jsem v duchu ten žebřík a popisovala jsem ho: „Je to dlouhý, dřevěný žebřík. Takový tmavě hnědý nebo šedý, tak jak žebříky bývají. Ale spíše ho vidím tmavě hnědý, ano. Takový žebřík máme doma na stodole. Tenhle je ještě delší a vede až do nebe. Stojí totiž zapíchnutý v písku a vede vzhůru až do oblak.

„A teď si představte krychli, tak dvoumetrovou po stranách.“

Představila jsem si krychli.

„Jaká je, z jakého materiálu a jakou má barvu? A kde je?“

„Je na tom písku kousek dál od koně,“ odpověděla jsem. „Je vlastně kus za ním. A je modrá. Světle modrá. Jako blankyt nebo obláček, jako obloha. Úplně světlounce modrá. A je z nějakého křehkého materiálu, jako by z papíru. Všechny ty tři věci jsou blízko sebe. Stojící kůň a žebřík, i ta jako sen modrounká krychle. Je to ale nějak tak, že ten kůň a žebřík jsou ve stejné, pomyslné přímce asi dva metry od sebe a ta krychle za nimi, asi tak deset metrů."

„A teď si představte písečnou bouři,“ pokračovala Nina. „Dejte tomu chvíli čas a představte si to."

Viděla jsem v duchu, jak se zvedá vítr, jak se zvedá i písek a začíná létat a šlehat do koně a točit se ve víru kolem něj, zasypává jej, a kůň se pomalu propadá dolů. Jak vítr pohazuje krychlí, jak s ní cloumá sem a tam. A jen ten žebřík z toho vyjde poměrně nejlíp, občas se zakymácí, ale přesto zůstává na místě, jako by ho něco pevně drželo nebo byl dobře připevněn někde ve výšinách. Zůstává na místě, a jen spodní příčky jsou trochu zaváté.

„Bouře ustává, vítr utichne a všude kolem nastane klid,“ říká Nina. „Řekněte mi teď, jak to tam všechno vypadá?"

„Kůň je zabořen v písku až po hlavu,“ odpovídám. „Je skoro zasypán, a já se mu snažím pomoci, snažím se ho vytáhnout nahoru, chvilku to jde, ale vždy se opět kousek ponoří zpět, a tak dokola. Je to čím dál těžší, a já už nemůžu. Opouštějí mě síly. Žebřík je na tom dobře. Jen spodní část je zasypána pískem, probořil se sice trošku níž, ale jen takový kousíček, asi proto, že je lehký, lehčí než ten kůň. A je dlouhý, pořád končí někde v nebesích.“

„No… a ta krychle?“

„Krychle je celá pomačkaná, jak si s ní vítr pohrával. Ale natržená nikde není. Jen pořádně pomačkaná, je z křehkého materiálu, ale postupem času se ten materiál vyrovná, a bude zase jako dřív. Tak a teď, co to všechno znamená?“ zeptala jsem se.

„Ten kůň, to je váš partner,“ objasnila mi Nina. „Že je tmavě hnědý a statný, to znamená, že je pevný, stabilní, je při zemi a takový obyčejný. Praktický. Je to člověk do nepohody.“

„Jenže to právě vůbec není pravda!“ vrtěla jsem hlavou.

„To neznamená, že to musí být pravda,“ vysvětlila mi Nina. „To může znamenat, že takového partnera byste chtěla mít nebo potřebovala. To je vaše představa. Mít partnera při zemi, spolehlivého, stabilního. Nemusí být krasavec, ale muž, jak se patří. Ten, který se postará o vás i o rodinu. Kterému můžete věřit.

Žebřík, to je to samé. Představuje váš vztah. To neznamená, že v takovém vztahu žijete, to znamená, že takový vztah byste chtěla a potřebovala. Obyčejný, dřevěný žebřík - obyčejný stabilní vztah. Někdy zakolísá, to je to mírné proboření do písku, někdy přejde nějaký mráček, to je ten písek na spodních příčkách. A také někdy přijde prudká bouře, žebřík se několikrát pořádně zakymácí, ale nikdy nespadne, protože je dobře připevněn, podle vašich představ někde nahoře, chcete vztah, který stojí na pevných základech, což by byla představa, že pevně drží dole. Přesně nevím, co ten rozpor znamená. Ale žebřík míří vzhůru, a to znamená, že ten vztah nekončí, chtěla byste ho udržet. Přejete si pevný, stabilní vztah. Tak, jako je vaše touha pevného stabilního partnera, ale bohužel to, že máte představu, jak se zabořil skoro po hlavu do písku, je skoro zasypán, to mluví samo za sebe. Pořád se do něčeho propadává, a vy se ho snažíte zachránit.

A krychle, to je vaše duše. Je křehká, jemná a zranitelná - proto ta blankytná barva, proto je z tenkého materiálu. Při každém náporu větru, při vichřici a bouři, je smýkána do všech stran, vyjde z toho zraněná a pomačkaná. Ale postupem času se zase vyrovná a vyhladí a vzpamatuje. Vaše dušička zkouší hodně, často pláče, ale vždy nastane chvíle, kdy je zase líp, vždy se z toho srabu vyhrabe.“

Když na to všechno s odstupem několika let vzpomínám, běhá mi až mráz po těle, jak je to všechno zvláštní. Možná mi to Nina až tak přesně neříkala, ale bylo to obdobné, a já teď vidím, co pravdy na tom bylo.

Ten kůň - můj partner se opravdu propadal do písku, a já se ho snažila zachránit, vždy jsem ho trošku povytáhla, a on znovu propadl hlouběji, pak třeba zase jsem ho vytáhla víc, a on propadl míň, ale tak nějak to bylo.

A ten sen, kdy jsem ho viděla ležet v poloze, co by embryo nahého na kupce hnoje - jako by to potvrzoval. Ležící muž na hromadě výkalů, a já se ho snažím zakrýt, aby ho soused neviděl, tak jako jsem se snažila skrýt před ostatními, jak špatně na tom jsme, a snad i sama před sebou.

A žebřík? Vztah, který by měl stát pevně na svých základech, by asi správně měl být v mých představách připevněn stabilně někde dole v písku. Ale já ho pořád viděla přivázaný za vrchní příčky někde v oblacích. Možná, že to symbolizovalo mou obrovskou touhu mít pevný vztah, ale protože jsem to připevnění ve svých představách viděla, a dodnes vidím někde v nedosažitelných výšinách, tak zřejmě je to něco, co zkrátka bylo mým přáním, ale nedostupným. Asi tak nějak. Nevím, jestli si to vysvětluju správně, opravdu nevím, možná by mi to objasnil nějaký psycholog. Ale je zvláštní to zákoutí lidské duše.

A že jsem v duchu neviděla nějakého krásného jezdeckého oře, možná znamenalo, ale možná taky ne, že nepotřebuji nějakého muže - úžasňáka po všech stránkách. Krásného, elegantního, já nevím hodného a chápajícího, bohatého a bla, bla, bla… atd.

Ale zkrátka muže s velkým „M.“ Pro mě to znamená, muže do nepohody, muže opravdu stabilního a pevného, který by mi poskytl oporu, který by mě nenechal na holičkách, postaral by se o mě a bral mě takovou, jaká jsem. Na kterého by bylo spolehnutí a se kterým bych si v základech rozuměla, atd.

Představa krychle blankytné a křehké snad opravdu symbolizovala mou dušičku, často větrem vláčenou, pomačkanou a zraněnou, ale zatím vždy vycházející z tohoto boje vítězně.

Vím, že jsem si tehdy říkala: Ale co až nastane první trhlina, co se stane pak? Obávám se, že první trhlinky nenechají na sebe dlouho čekat a už dávno stojí za dveřmi, jen je ještě neotevřely, ale s rukou na klice, jsou připraveny. Jakmile se objeví, tak to už bude opravdu začátek konce. Trhlinky smýkané ve větru, nemají šanci se zacelit, ale naopak, budou se zvětšovat…

A to, že ta krychle byla až někde vzadu za koněm i žebříkem možná znamenalo, že pro mě byl důležitější partner a náš vztah, než moje duše. Nevím.

Sen, který se mi tehdy zdál, měl daleko větší význam, než by se zdálo. Psychologický test, jako by to potvrdil.

Zakrátko po mém návratu muž onemocněl. Prodělal vážnou operaci a měl veliké štěstí, že jsem ho přiměla jít k lékaři, a že se na to přišlo za pět minut dvanáct.

Když si na to dnes vzpomenu, prožívám zvláštní pocit. Sen měl být varování? Nevím.

Vím jen, že ten test mi napověděl hodně. Napověděl mi stav mé duše, mého vědomí a nejtajnějšího podvědomí. Ten test totiž přesně vystihl podstatu mého JÁ.

Kterak jsme jely s mojí sestrou do Ostravy

Už je tomu docela dávno. Přijela mi tehdy na návštěvu sestra Helena z Olomouce, a tak jsme se rozhodly, že si zajedeme do Ostravy. Chtěla jsem navštívit syna, který tam byl ve vojenské nemocnici s úrazem dolní končetiny, jenž si způsobil při fotbalu. Potřebovala jsem si něco i vyřídit na úřadech a taky jsem chtěla sestře ukázat byt, který (chvíli to tak vypadalo), snad někdy bude mým azylem. Ale nakonec se vše zvrtlo. Měla jsem ještě od toho bytu klíče, a než je vrátím, ať se na něj ségra aspoň mrkne.

S tím bytem to bylo totiž tak:

Bydlel tam vzdálený strýc, nóó strýc… Byl to druh zemřelé vdovy bratrance manželovy babičky. Ta skonala (samozřejmě, když byla zemřelá), a po nějaké době mi strýc navrhl, že když se k němu přistěhuju a budu se o něho trvale starat, přihlásí mě do bytu, a už bych tam mohla zůstat. Zvažovali jsme to s manželem ze všech stran a nakonec jsme se dohodli, že se tam přestěhuju i s mým prostředním synem Davidem, s tím, co právě teď úpěl v ostravské nemocnici. Jinak ale zrovna byl na vojně ve Frýdku-Místku. Já tehdy pracovala v Českém Těšíně, který je stejně daleko od nás, jako z Ostravy, takže s dojížděním do práce by nebyl žádný problém.

Strýc mě tedy na byťáku přihlásil, a mně nastalo období běhání po úřadech a vyřizování změn. Bydliště, občanka, zdravotní pojišťovna…

Najednou se ale začaly dít podivné věci. Byt totiž patřil té zesnulé tetě. Strýc po dlouhé době spolužití s ní měl na něj nárok, samozřejmě. Když se však synové tety dověděli, že mě k sobě strýc přihlásil, začali mu vyhrožovat. On od svého rozhodnut ustoupit nehodlal, ale já to vzdala. Nechtěla jsem mu působit trable a problémy. Tetini synové měli totiž dlouhé prsty a jeden z nich pracoval ve vysokém postavení na jakémsi okresním úřadě.

Mně také hrozili. Počínaje zlým psem, následně vším možným i nemožným a fyzickou likvidací konče, pokud se tam ještě někdy objevím.

A tak, sotva jsem po měsíci obdržela novou občanku s trvalým bydlištěm v Ostravě, musela jsem jet tamtéž trvalý pobyt odhlásit a znova se přihlásit zpět domů. Znova odhlásit zdravotní pojišťovnu a znova…bla, bla, bla.

Vyrazily jsme s Helenou brzy ráno.

Již ve vlaku jsem se začala ošívat. Chtěla jsem být totiž za hezkou, a tak jsem si vzala novou intimní horní část oděvu koupenou u Vietnamců ve stánku, na to hodila lehkou pestrobarevnou letní kraťoučkou halenku a k tomu elegantní, ale vlněnou sukni. Ať se zraněný vojín v nemocnici nemusí za maminku stydět.

Intimní horní část oděvu mě začala neuvěřitelně škrábat a kousat. Jakoby měla drápy a zuby. Myslela jsem, že mě klepne.

„Shoď to dolů,“ poradila mi po delší době Hela, a já ji po několikerém marném drbání poslechla. Rozepnula jsem háčky, vytáhla zpropadený hadřík rukávem a s úlevou jej strčila do kabelky. Sestra mi tvrdila, že to není poznat, jestli ze soucitu nebo proč, to nevím.

Dojely jsme do města. Trolejbusem, šalinou, či jiným podobným dopravním prostředkem jsme se doharcovaly na potřebné úřady, vše vyřídily a já s úlevou vypadla z posledních dveří. Připadala jsem si jako idiot, když jsem musela všude vysvětlovat, proč dělám to, co dělám. Ale konečně jsem vše měla za sebou, a tak jsme si na chvíli sedly v kantýně zdravotní pojišťovny s tím, že než vyrazíme za synem, trošku si oddechneme a vypijeme kafe. Vypadalo to, že už nejhorší mám za sebou.

Neměla jsem! Moje sestra má totiž obrovský talent převrhávat do svého klína různé tekutiny, které má správně převrhnout do hrdla. Tentokrát však pozměnila scénář, asi aby nebyla nuda. Převrhla totiž tekutinu – horké kafe, do klína mého.

V tu chvíli se událo několik věcí najednou:

Hela vyjekla: „Ježíšimárjá!“

Já vyskočila jako čert na pružině a zařvala: „Panebože, co děláš?“

Kantýnská, dělajíc někomu čaj, sebou trhla a málem si opařila ruku. Několik hostů upřelo na nás zraky. Hrníček na stolku převrácený na bok se točil jako čamrda. Lžička pronikavě zazvonila, jak prudce dopadla na zem a odkopnuta vyskočivší sestrou zaletěla neznámo kam. Mně se horká káva vpíjela do sukně v místě… no víte, kde. V té chvíli se mi zdálo, že kávy musel být aspoň kýbl, protože se najednou objevila všude: Na mně, na stolku, na zemi i na parapetu. Flek na sukni se povážlivě zvětšoval, sukně se mi lepila na téměř opařená stehna a nejen stehna, a já konsternovaně přemýšlela, co teď.

Naštěstí zasáhla hodná servírka. Podala sestře hadr a mě zavedla na podnikovou toaletu či koupelnu nebo co, abych se uvedla do přijatelného stavu. To bylo od ní hezké.

S rychlostí blesku jsem ze sebe shodila potřísněný oděv, jakž takž ho vymáchala v umývadle a zůstala tam stát v kalhotkách.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život je krásný, ale poťouchlík.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.