V každom okamihu sme ešte stále nažive

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Tom Malmquist

V každom okamihu sme ešte stále nažive – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

V každom okamihu

sme ešte stále nažive

Copyright © Tom Malmquist, 2015

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Hana Petríková, 2019

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1081-7

ISBN e-knihy 978-80-566-1182-1 (1. zverejnenie, 2019)

V každom okamihu sme ešte stále nažive

Vedúci lekár stúpi na brzdu na kolesách Karininej nemocničnej postele. Nahlas informuje sestru z jednotky intenzívnej starostlivosti, ktorá sa práve snaží rozstrihnúť jej nočnú košeľu a športovú podprsenku: „Tehotná žena, dieťa je podľa správy v poriadku, tridsiaty tretí týždeň, ochorela približne pred piatimi dňami so symptómami podobnými chrípke, horúčka, kašeľ, včera ľahká dýchavičnosť, čo pacientka pripisovala gravidite. Dnes akútny stav horší, silná dýchavičnosť, na gynekologické oddelenie ju priviezli pred hodinou.“ Má silné ruky, zaskrutkuje fľašu pripomínajúcu náboj a pokračuje: „Pri dýchaní je saturácia len čosi nad sedemdesiat, hodnota však stúpa po podaní kyslíka, hodnota dychovej frekvencie približne štyridsať – päťdesiat, TK stoštyridsať, AF stodvadsať.“ Sestrička, ktorá pomáhala s kyslíkom počas prevozu, sa zastaví vo dverách. Opatrne ma chytí za rameno. „Sme v sále B na jednotke intenzívnej starostlivosti, mám vám to napísať na lístok?“ – „Netreba, ďakujem,“ odpoviem. „Tu sa o ňu dobre postarajú,“ ubezpečuje ma. „Áno, ďakujem.“ – „Tak ja teda idem.“ – „Dobre, ďakujem.“ Karin má na hrudníku pripnuté elektródy. Monitor vydáva kvílivé zvuky. „Aké lieky jej teraz podávate?“ pýtam sa. „To sa musíte spýtať Pera-Olofa,“ odpovie mi miestna sestra. „Koho?“ – „Mňa,“ zvolá vedúci lekár a dodá: „Vaša žena dostáva Tazocin a Tamiflu, okrem toho lieky proti bolesti aj utišujúce lieky. Podávame jej aj ďalšie lieky, všetko to v infúzii sú liečivá, momentálne však nemám čas podrobne to rozoberať. Čoskoro vás budeme informovať, len sa upokojte a nechajte nás pomôcť vašej žene.“ – „A čo dieťa?“ opýtam sa, no nik neodpovedá. Posadím sa na zem, opriem sa o stenu vedľa odpadkového koša s použitými kanylami. Objímam Karininu páperovú bundu, potom ju však pustím a letím von, nižšie v silne osvetlenej chodbe zbadám šípky smerom k toaletám pre zdravotne postihnutých. Bežím tam, nestihnem za sebou ani zatvoriť, vraciam a močím zároveň. Kloktám vodu z kohútika, no z úst mi aj tak stále páchne. Umývam si jazyk tekutým mydlom. Keď sa vrátim späť, biele dvojkrídlové dvere do sály B sú zatvorené. Zaklopem, otvorím a nahliadnem dnu. Niekto z JIS sedí na stoličke medzi Karininými roztiahnutými stehnami. Na svalnatých rukách sa mu vinú tetovania v tvare šable. Karin má na tvári masku napojenú na fľašu s kyslíkom, oči má zatvorené a jej tvár akoby zrazu patrila niekomu inému. Zdravotník prstami v plastových rukaviciach rozoviera Karinine pysky. Keď ma zbadá, pustí cievku a vstane, podíde bližšie ku mne, má prázdny pohľad. „Musím vás poprosiť, aby ste počkali vonku,“ povie. „Prečo tu nemôžem ostať?“ – „Môže to byť chúlostivé.“ – „Pre koho?“ pýtam sa. „Pre pacientku.“ – „Pre pacientku?“ – „Áno, pre pacientku,“ odpovie a civie na mňa, nie však do očí, ale na rameno. „Žijeme predsa spolu už desať rokov a je to naše dieťa!“ – „Aj tak ide o chúlostivú vec.“ – „A to, že ste tu s ňou sám, to je v poriadku?“ opýtam sa. Postaví sa mi do cesty a povie: „Musím vás poprosiť, aby ste počkali vonku. Zavolám vás, keď tu vnútri bude všetko pripravené.“ Vytlačí ma von z miestnosti bez toho, aby sa ma dotkol. Zatvorí dvere.

Oproti výťahom stojí automat na kávu. Vhodím doň desať korún, no zabudnem vložiť plastový pohárik. Prúd kávy vystrekne a rozleje sa na zem. Vezmem papierové utierky z vozíka pre upratovačky a začnem utierať. Z jednotky intenzívnej starostlivosti vyjde vedúci lekár, práve keď sa hrabem v peňaženke a snažím sa nájsť ďalšie mince. Pozrie sa do zakladača, ktorý si oprie o brucho. „Ešte ste neomdleli?“ opýta sa a zrejme očakáva, že sa začnem smiať. Keď nereagujem, pokračuje: „Stav vašej ženy je vážny.“ – „Nie je to zápal pľúc?“ opýtam sa. „Aj zápal pľúc sa môže veľmi vážne skomplikovať,“ odvetí. „No dá sa vyliečiť.“ – „Väčšinou, nie vždy,“ povie a nastúpi do výťahu, stlačí jedno z tlačidiel, kývne hlavou ku mne a dodá: „Budem vás kontaktovať, hneď ako budeme vedieť viac.“ Posadím sa na stoličku pred sálu B. Celá chodba je sivomodrá, linoleum, lišty, steny, podporné zábradlia, dokonca aj vozíky na prepravu jedla sú sivomodré. Za mnou sú tri vyklápacie okná. Nevidieť von, súmrak vytvoril zo sklenených tabúľ zrkadlá. Vstanem a zaklopem na biele dvere, čakám a opäť sa posadím. Po chvíli príde niekto z personálu JIS. Pozorujem jeho tetovania, znázorňujú nejakú bojovú scénu. „Môžem už vojsť dnu?“ opýtam sa. „Nie,“ odpovie, vezme niečo zo skrinky a vráti sa do sály. Vyberiem si telefón, odpíšem na pár esemesiek a potom sa prechádzam hore-dolu po chodbe až dovtedy, kým ma nezačnú bolieť nohy. Opäť zaklopem na dvere. Tento raz otvorí sestrička. „Dobrý deň, ospravedlňujem sa, ale prečo nemôžem byť vnútri, povedzte mi aspoň jeden dôvod, ktorý pochopím, som si istý, že Karin ma chce mať pri sebe.“ – „Nikto po vás neprišiel?“ spýta sa. „Inak by som tu nestál,“ odvetím. „Ospravedlňujem sa, poďte dnu, Karin je už trochu lepšie,“ dodá a trvá na tom, že mi prinesie šálku kávy a syrový sendvič. „Nie, ďakujem, nemám na nič chuť,“ odmietnem. Karin ma zbadá a zakýva mi jednou rukou. Sestra jej stiahne masku a zvlhčuje jej pery tampónom na tyčinke. Karin lapá po dychu, no zdá sa, že je aj tak rada, že nemusí mať na sebe spotenú masku. Podídem k nej a vezmem ju za ruku. „Miláčik, aspoň dostaneš toľko morfínu, koľko len budeš chcieť,“ zašepkám. Ukáže si na brucho a ja ju ubezpečím: „Dobre to dopadne, ver mi, všetko sa dá do poriadku.“ Zdvihne palec hore. Muž s tetovaniami sedí v sesterni s oknom do sály. Telefonuje, tvár má ako z obrázka, husté dokonale učesané vlasy, hladká pokožka. Zdvihnem Karininu páperovú bundu. Lekár sa ku mne postaví chrbtom a čaká na kolegu, ktorý ťahá čosi, čo vyzerá ako defibrilátor. Zrejme je z kardiologickej jednotky intenzívnej starostlivosti, je tichý a trochu čudák. Po rýchlom vyšetrení Karininho hrudníka oznámi vedúcemu lekárovi: „Súrne potrebujeme urobiť špirálové CT.“ – „Je to vážne?“ pýtam sa. Pozrie na mňa a obráti sa ku Karin: „Trošku som sa na vás, Karin, pozrel. Vyzerá to, že máte vážny zápal pľúc, možno pľúcnu embóliu, neviem teraz s istotou nič povedať, najprv musíme urobiť röntgen.“ – „Môžete to, prosím, ešte raz zopakovať?“ opýtam sa. Vedúci lekár odpovie, no pozerá sa pritom na Karin. „Pneumonia alebo krvná zrazenina, možno oboje, aspoň tak sa momentálne domnievame. Teraz vám nasadíme lieky na všetko, čo by podľa nás mohlo spôsobovať vaše dýchacie problémy. Ani trochu sa nám to nepáči, mladá žena ako vy by nemala takto dýchať, ani v tehotenstve.“ Snažím sa nadviazať očný kontakt s Karin, ale ona sa len díva do stropu, nie neprítomne, ale skôr akoby tam niečo objavila. Aj ja sa pozriem hore, no vidím len neónové žiarivky, kriedovobiely strop bez jedinej puklinky v omietke. Vedúci lekár s úškľabkom pozrie na páperovú bundu, ktorú držím v rukách. „Dole na chodbe sú skrinky, kam si môžete odložiť veci,“ povie. „Netreba, tá bunda patrí Karin.“ – „Aj tak, tie skrinky tam sú, môžete jednu využiť.“ – „Netreba, ale ďakujem,“ poviem a posadím sa vedľa postele.

Karin vezú dnu cez oceľové dvere, ktoré pripomínajú vchod do bunkra. Zakašle tak, že sa jej hruď zdvihne z lôžka. Posadím sa k jednému zo stolov. Cez stenu ku mne preniká tupé bzučanie. Približne po polhodine vyzrie von lekár a opýta sa, či som Karinin najbližší príbuzný. „Stalo sa niečo?“ opýtam sa. Je plešatý, na nose má oválne okuliare a predstaví sa ako rádiológ. Odpovie mi koktavo, že to môže chvíľu trvať, keďže sa Karin pre problémy s dýchaním ťažko leží v horizontálnej polohe. „Chápem,“ pritakám. „Len aby ste vedeli, môže to chvíľu trvať,“ vysvetlí. „V poriadku, ďakujem.“ Na chodbe je dusno a horúco. Vyzlečiem si sveter a vyberiem telefón. Domácu linku zdvihne Sven. Počúva ma a potom sa uistí: „Lekári majú podozrenie na zápal pľúc?“ – „Áno, teraz ju práve röntgenujú.“ – „Ďakujem, Tom, že si sa ozval,“ povie. Netrvá to dlho, kým zavolá späť. „Ahoj, Sven,“ prihlásim sa. Asi ho na to nahovorila Lillemor. Viem si predstaviť, ako nepokojne chodila hore-dolu v ich radovom dome na ostrove Lidingö, až kým Sven nemal pocit, že mi musí zavolať späť. „Ospravedlňujem sa, že zase otravujem,“ povie do telefónu. „Sven, veď pred chvíľou som volal ja vám.“ – „Prepáč.“ – „Povedal som to len preto, že si sa ospravedlňoval, že zase voláš,“ vykoktám zo seba. „Nič sa nedeje,“ odpovie a vypytuje sa na podrobnosti o zápale pľúc. „Povedal som ti všetko, čo viem.“ – „Chápem,“ odvetí a spýta sa, či by som mal niečo proti tomu, keby prišli do nemocnice. „Nie, ale o nič predsa nejde, Sven, má len zápal pľúc.“ – „Kde ste teraz?“ spýta sa. „V Južnej nemocnici.“ – „Kde presne?“ – „Nepamätám si presne, mama nás vyhodila pri gynekologickom oddelení, neviem, niekde v podzemí, tu píšu Centrum nukleárnej medicíny a zobrazovacej diagnostiky.“ – „Tam jej teraz asi robia len röntgen. Pamätáš si názov toho oddelenia?“ – „Už nie, môžem ti ho poslať esemeskou?“ – „To by bolo fajn, ďakujem.“ – „Určite som nechal zapnutý sporák,“ vykríknem. „Čože?“ – „Robil som jej čaj a asi som zabudol vypnúť sporák.“ – „Aha.“ – „Sven, musím končiť, zavolám mame, má rezervné kľúče.“

Vedúci lekár na mňa čaká v sále B. Chce sa so mnou rozprávať. Natiera si drsné ruky dezinfekčným gélom z pumpičkovej fľaše pri dverách. Všetko na ňom je sivé okrem bielej uniformy. Vzal si so sebou ešte jednu lekárku, vysvetľuje, že je to pôrodníčka. Stojí pri mobilnom ultrazvukovom prístroji, ktorý sa snaží inštalovať pri nemocničnom lôžku. Vedúci lekár si jemne otrasie ruky, aby mu uschli, a začne: „Karin, práve sme dostali röntgenové snímky a predbežné výsledky krvných testov, nevyzerá to dobre.“ Karin je prekvapujúco pokojná. Pohladím jej nohy. Lekár sa nakloní, aby videl Karin do očí. „Počujete ma, Karin?“ opýta sa. Karin prikývne. „Dobre. Radil som sa s hematológmi, našimi tu v Južnej nemocnici aj s tými z Karolínskej nemocnice, mám na mysli expertov na krv, zistili sme u vás masívny nárast počtu bielych krviniek, s veľkou pravdepodobnosťou ide o akútnu leukémiu.“ Karin sa na mňa pozrie, ale počujem ju len slabo. „Zlatko, tu som,“ poviem, položím jej ruky na tvár a pokračujem: „Karin, miláčik, to zvládneme, sľubujem, zvládneme to.“ Karin mávne rukou. Snažím sa rozlúštiť pohyby jej pier pod maskou. „Pýta sa, čo je s dieťaťom,“ poviem. Karin zdvihne palec hore. „Najdôležitejšia je teraz Karin,“ povie lekár. „Dieťa je v bezpečí, veľmi dobre chránené v maternici aj pred leukémiou,“ dodá pôrodníčka. Má dlhé hnedé vlasy a malý rovný nos. Pôsobí dojmom, že jej lekárova prítomnosť nie je príjemná, a uvoľní sa, až keď opustí miestnosť. Zoberie ultrazvuk a prejde ním Karin po bruchu. „Je to živé dievčatko, pekné, zdravé, nič iné tam nevidím,“ povie a papierovou utierkou utiera gél. Vo dverách sa otočí, ako keby chcela niečo dodať, ale zarazí sa a dlho sa na Karin zadíva. „Ďakujeme,“ preruším ju. Zaváha, no napokon povie: „Dnes sa už dá leukémia pekne liečiť.“ – „Veľmi vám ďakujem, vďaka.“ V Karininom výstrihu sa krúti uvoľnená šnúrka nemocničnej košele. Zastrčím ju pod látku a napravím Karin ofinu. Je mokrá od potu. Poťahá ma za ruku. „V poriadku?“ opýta sa. „Pýtaš sa mňa?“ Prikývne. „Zlatko, jasné, že ma to znepokojuje, ale teraz nerozprávaj, sústreď sa na dýchanie,“ upokojujem ju. Na jednom vozíčku nájdem laminovaný papier s nákresom núdzových východov z oddelenia. Použijem ho ako vejár. Karin sa to ovievanie páči. Ani neviem, ako dlho ju tak ovievam, keď otvorí ústa. Zamľaská. Nepočujem, čo hovorí. Znie to však, ako keby chcela povedať Liv. Snaží sa dať si dole masku, ale zabránim jej v tom. Zastoná. „Miláčik, čo sa deje?“ opýtam sa. „Pokrstiť,“ dostane zo seba. „Dobre, v poriadku, chceš ju pokrstiť na Liv?“ Pokývne hlavou a vyhŕkne: „Lívia.“ – „Lívia?“ Pritaká a zdvihne zápästie. „Lívia,“ zopakuje. „Skvelé, Lívia,“ poviem. Kyslíkový prístroj začne pípať. Dobehne jedna zo sestier z intenzívnej starostlivosti. „Čo sa deje?“ pýtam sa. Zakričí smerom k monitorovacej miestnosti: „Dýcha príliš ťažko.“ Pribehne vedúci lekár, niečo pritom žuje, prehltne, odkašle si, postaví sa pred jeden z monitorov s rukami za chrbtom. „S kyslíkom si počína dobre. Zdá sa, že to zatiaľ zvláda, ale ak sa to nezlepší, budeme ju musieť intubovať,“ vyhlási a otočí sa ku Karin. „Ospravedlňujem sa, že o vás takto hovoríme, nerobím to naschvál, len je to tak ľahšie, situácia je taká, Karin, že napriek kyslíkovému prístroju máte problémy s okysličovaním krvi, možno vás budeme musieť uspať a nasadiť podporné okysličovanie pomocou respirátora.“

Navrhujem, aby Sven zastavil auto, a prosím ho, aby radšej dal telefón svojej žene Lillemor. „Ale my sme teraz v taxíku. Vydrž chvíľu, hneď ti dám Lillemor,“ odpovie. Keď začujem temný hlas Lillemor, zmocní sa ma nervozita. „Ahoj, dostali sme výsledky,“ oznámim jej. „Aha, no a?“ – „Chcel som vám to zavolať hneď, ale je to ťažké,“ pokračujem. „Aha,“ ona na to. „Hovoril som si, že bude najlepšie zavolať vám, prv než sem prídete.“ – „V poriadku.“ – „Neviem, ako to povedať.“ – „Áno?“ – „Nie je to zápal pľúc.“ Lillemor stíchne, až sa musím spýtať: „Ešte si tam?“

Keď sa vrátim späť, lekár sedí na stoličke vedľa nemocničnej postele. „Práve som vysvetľoval vašej žene, že dieťa pre ňu predstavuje veľkú záťaž, telo momentálne pracuje pod vysokým tlakom, hladina laktátu je príliš vysoká.“ Obráti sa ku Karin: „Práve som telefonoval s centrálnou jednotkou intenzívnej starostlivosti v Karolínskej nemocnici, vyzerá to tak, že dieťa príde na svet už zajtra skoro ráno cisárskym rezom. V Karolínskej nemocnici majú lepšie možnosti, ako vám aj dieťaťu pomôcť. Už dnes v noci vás pripoja na respirátor, nebude to bolieť, uspíme vás, zaspíte hlboko a sladko ako po dlhom pracovnom dni.“ – „Preveziete ju?“ opýtam sa. „Áno, to bude najlepšie,“ odpovie lekár. „Zajtra ráno?“ – „Áno, hneď ako sa uvoľní miesto na centrálnej jednotke intenzívnej starostlivosti.“ – „Prečo ju musíte uspať?“ – „Karin aj dieťaťu sa uľaví, aj tak bude musieť dostať narkózu pred cisárskym rezom.“ Karin sa snaží niečo povedať, no vzdá to a pokrúti hlavou. Položí si ruky na brucho. „Chápem, Karin, že sa vám ťažko hovorí, beriem to tak, že mi rozumiete,“ uzavrie to lekár.

Karin leží v akomsi polospánku, dýcha sa jej čoraz horšie, občas otvorí oči a poškriabe sa pod maskou, zneistie, keď ju prestanem ovievať, a šmátra po mojej ruke. „Miláčik, celkom mi zdreveneli ruky,“ namietnem. Nemám silu zabrániť jej, aby si nadvihla masku. Pri výdychu hlesne: „V každom prípade ťa milujem.“ Vbehne sestra a vyhŕkne: „Ako sa máte?“ Karin zdvihne palec. „Nesmiete si dávať dolu masku,“ pokára ju. „Ona to vie,“ poviem.

Lillemor a Sven sa ku mne blížia po chodbe oddelenia, ona má na sebe farebné šaty značky Mah-Jong, on staromódny oblek. Cítim na svojej hrudi tú Svenovu, širokú a vlhkú. Lillemor očividne privádza do rozpakov, keď ich oboch objímam. Placho sa postaví bokom a jej zrak pátra po dverách do sály. Opýta sa, či by mohli vidieť Karin. Idem vopred a vo dverách poviem: „Miláčik, sú tu tvoji rodičia.“ Karin vyzerá vystrašene. Sven zostane stáť vo dverách. Lillemor chvíľu vyčkáva, no rozhodne sa vojsť. Hladí Karin po nohe a opakuje: „Dcérenka naša milovaná.“ Karin sa rozplače a začne mávať rukami. Lillemor sa zarazí a vydýchne: „Počkáme vonku.“ Prudko chytí Svena za pažu a vedie ho von. Karin ma schmatne za sveter a pozoruje ma. „Zlatko, rozumiem ti, nemusíš nič hovoriť, podľa mňa to chápu, odkážem im, že si rada, že prišli.“

Lillemor a Sven sa práve posadili na lavicu pripevnenú k stene pred kuchynkou. Lillemor si na ústa pritlačí papierovú vreckovku. „Je všetko v poriadku?“ opýtam sa. „Hej, všetko je fajn,“ odpovie Sven. „Je to rovnako ako minule,“ pripomeniem. „Vďaka, Tom, chápeme,“ pritaká. „Niečo tu hučí, zle počujem,“ hovorí Lillemor. Posadí sa, vstane a zase sa posadí. „Čo to tu tak bzučí?“ naťahuje uši. „Asi umývačka riadu tam v kuchynke,“ odpovie jej Sven. „Veľa vecí tu vydáva nejaký zvuk,“ dodám. „Nie, bude to niečo iné, taký vysoký tón,“ nedá sa Lillemor a pokrúti hlavou. Posadím sa vedľa nich. Sven študuje vzor na poťahu lavice a konštatuje, že sú to rozfúkané chumáčiky púpav. Lillemor znovu pokrúti hlavou a povie: „To je trebuľka.“ Sven si zloží ruky na stehná: „Nezmienili sa, aký typ leukémie to je?“ Lillemor naňho uprie pohľad. „Nie, asi to zatiaľ ešte nevedia,“ dodá a kývne hlavou smerom ku mne. „Povedali len, že akútna,“ poviem a pozriem sa na Lillemor. „Ako sa cítiš, Lillemor?“ opýtam sa. „Prepáč, ja len veľmi zle znášam nemocničné prostredie a okrem toho tu stále niečo píska,“ povie a vstane. Vyloví z tašky pelendrekové cukríky, ponúkne mňa, potom Svena a s rukami na ušiach sa vyberie chodbou preč.

Primár sa postaví za čelo nemocničnej postele a gynekologička monitoruje Líviu ultrazvukom. „Miláčik, neopustím ťa, len dnes v noci, musím ísť domov zobrať nejaké veci, potom sa vrátim, budem s tebou stále, vrátim sa skoro.“ Karin sa pozrie k dverám a potom na mňa. „Tvoji rodičia sedia tu vonku na chodbe,“ dodám. Pokýva hlavou. „Chápu to, miláčik, nerob si starosti, dokonca som im prezradil, že sme jej vybrali meno Lívia.“ Zdvihne palec nahor. Postavím sa k umývadlu. Karin hľadí na mňa a pohne perami. Nepočujem, čo hovorí, ale snažím sa odčítať jej z pier: Dobrú noc. „Dobrú noc, miláčik, uvidíme sa čoskoro.“ Lekár položí ruku na masku. Zdá sa, že niečo vstrekuje do ventila kyslíkovej hadičky. Karin zatvára oči. Doktor nahlas počíta a celý čas pozerá na hodinky: „Jeden, dva, tri, štyri, päť…“ Keď odchádzam zo sály, ešte stále počíta. Pred výťahom sa otočím a bežím späť. Dvere na oddelenie sú zamknuté. Zazvoním. Otvorí jedna z Karininých sestier. „Zabudli ste niečo?“ – „Áno,“ poviem, pretlačím sa popri nej a ponáhľam sa do sály B. „Spí? Je všetko v poriadku?“ pýtam sa. „Je uspaná, žiadne komplikácie nenastali,“ odpovie gynekologička. „Dobre,“ poďakujem a pohladím Karin po uchu. Pri ihle na ruke trochu krváca a má tam tmavú modrinu. „Začnete s chemoterapiou hneď zajtra?“ opýtam sa. „Neviem, to sa musíte spýtať zajtra hematológov v Karolínskej nemocnici,“ odpovie lekár. Žalúzie na okne sú stiahnuté, ale menšie vetracie okienko je otvorené, vidím cezeň svah zvažujúci sa k zálivu Årstaviken, zazriem zelené a červené navigačné svetlá lodí. Rozhliadnem sa po miestnosti. V monitorovacej miestnosti sedia tri sestry z intenzívnej starostlivosti a jedna praktická sestra. Keď k nim vojdem, stíchnu. „Nevideli ste Karininu páperovú bundu?“ opýtam sa. Praktická sestra vykročí ku skrini. „Myslíte túto?“ opýta sa. „Áno, ďakujem.“ – „Teraz si choďte domov oddýchnuť. Potrebujete sa vyspať.“ – „Áno, ďakujem, už idem, chcem sa len uistiť, že máte moje číslo.“ Sestra si sadne k počítaču, má riedke vlasy zafarbené na fialovo. Prečíta nahlas číslo môjho mobilu. „Správne, ďakujem, zavolajte mi, prosím, hneď ako budete vedieť, kedy ju prevezú do Karolínskej nemocnice.“ – „Spoľahnite sa,“ uistí ma. „Dobre, ďakujem.“

Lillemor čaká pri malom rybníku pred hlavným vchodom do Južnej nemocnice. Len tam stojí a pohľad upiera do trblietavej vody. Jednou rukou si drží brucho, jemne si ho hladká. Sem-tam počuť syčanie áut z hlavnej cesty Ringvägen, inak tu vládne ticho. „Taxík tu bude každú chvíľu,“ oznámi Sven a vloží si mobil do vnútorného vrecka saka. „Koľko je hodín?“ opýtam sa. „O chvíľu budú štyri,“ odpovie. V taxíku stískam Karininu bundu, opriem si hlavu o chladné okno a pozorujem asfalt, poklopy na kanáloch, obrubníky, chodníky, dopravné ostrovčeky. Skôr než vystúpim pri schodoch na ulici Lundagatan, poviem ešte: „To bude dobré.“

Mama zastaví auto pri autobusovej zastávke pred Karolínskou všeobecnou fakultnou nemocnicou v Solne, vyskočím von a utekám, niečo za mnou kričí, no nepočujem ju. Bežím na informácie, pani mi dá mapu, mama mi ukazuje smer, šprintujem cez vstupnú halu, popri trafike, cez chodbu dlhú asi dvadsať metrov, ktorá sa končí halou s dvoma výťahmi na prevoz pacientov a jedným schodiskom. Bežím doprava cez ďalšie automatické dvere, vojdem do dvakrát takej dlhej chodby, prebehnem cez automatické dvere, po nádvorí, veziem sa výťahom s ďalšími dvoma lekármi v operačných čiapkach. Vystúpim, utekám k schodisku, sledujem tabule so šípkami, ktoré ukazujú smer k centrálnej operačnej sále, prejdem cez otvorené oceľové dvere, popri zelených stĺpoch, bežím po zelenkavom linoleu v chodbe dlhej asi štyridsať metrov, ktorá je ukončená križovatkou v tvare písmena T, lúštim nápisy, nakoniec zabočím doprava smerom k centrálnej jednotke intenzívnej starostlivosti, míňam okná, po pravej strane vidím nemocničný park, steny s bielymi tapetami, vbehnem do chodby dlhej sto metrov, zastavím sa pri videotelefóne s kamerou, stlačím tlačidlo, zvoní, pozerám sa do šošovky. Ozve sa mužský hlas: „Dobré ráno, ako vám môžem pomôcť?“ – „Dobrý deň. Hľadám svoju ženu, mali ju previezť sanitkou z Južnej nemocnice, je tehotná, majú jej urobiť akútny cisársky rez.“ – „A mali ju previezť na centrálnu jednotku intenzívnej starostlivosti?“ opýta sa. „Áno, na F21,“ odpoviem. „Ako sa volá?“ – „Karin Lagerlöfová.“ – „Vydržte chvíľu.“ Nečakám viac než pár minút a široké dvere sa automaticky otvoria. Vysoký lekár má na sebe biely plášť a tmavé vlasy učesané dozadu. Predstaví sa mi, ja si však oveľa viac všímam jeho pohľad, ktorý akoby sa stále snažil vyhnúť tomu môjmu. Oznámi mi, že moju ženu práve priviezli a polohujú ju v sále číslo 1, čo je jednolôžková miestnosť. Zdôrazňuje, že nevie nič viac. „A kto mi teda vie povedať niečo viac?“ opýtam sa. „Hneď, ako dokončia polohovanie, môžete sa opýtať niekoho, kto vie viac,“ odpovie. „Je v poriadku?“ – „Práve ju umiestňujú, hneď ako bude pripravená, zavoláme vás,“ odbije ma a prejde popri mne ďalej na chodbu. Pozrie sa na mňa, ako keby chcel, aby som ho nasledoval. „Vyznáte sa tu?“ pýta sa. „Ako to myslíte?“ nerozumiem. Otvorí dvere pomocou kódu a vraví: „Na centrálnej jednotke intenzívnej starostlivosti sa staráme o pacientov, ktorí potrebujú obzvlášť intenzívnu starostlivosť, máme tu trinásť miest, špeciálne vyškolených lekárov a zdravotné sestry.“ Rozsvieti. „Aha, dobre,“ odpoviem a nazriem do miestnosti, ktorá má asi dvadsať metrov štvorcových. Sedačka, niekoľko stoličiek, kreslo, okrúhly stôl a jednoduchá kuchynka. „No, nie je to práve Waldorf-Astoria, ale lepšie ako nič,“ ospravedlňuje sa lekár. „Kedy jej budú robiť cisársky rez?“ nedám sa. „To, bohužiaľ, neviem, najprv musíme vašu ženu stabilizovať, kým sa do niečoho pustíme.“ – „Ako dlho tu budem musieť čakať?“ opýtam sa. „Ťažko povedať, asi tak hodinu, neviem, nikto vás nenúti, aby ste sedeli tu v miestnosti pre príbuzných.“ – „V poriadku, ďakujem vám.“ – „Dobre,“ povie a nechá ma stáť vo dverách. Na jednej stene visí televízor. Za veľkou miestnosťou nasleduje ďalšia s váľandou a malou toaletou. Priesvitné závesy na okne smerom do chodby sú zatiahnuté. Použité poháre na kávu, ktoré tam niekto nechal. Odpadkový kôš plný skrkvaných papierových vreckoviek. Posadím sa k stolu, predo mnou stojí umelý svokrin jazyk. Na jeden z listov niekto nalepil žuvačku. Rozhodnem sa vyjsť von na chodbu, no uvedomím si, že dvere sú na kód. Nepoznám ho a neviem, kde inde by som mal čakať. Postavím sa do dverí a rozhliadam sa. Z dverí centrálnej JIS vyjde nejaká lekárka. „Prepáčte,“ oslovím ju. Otočí hlavu, ale iba popri mne prejde. Kráča svižným krokom. Zavolám na ňu. Zastaví sa a otočí. „Máte kód k týmto dverám?“ opýtam sa. „A prečo vám ho nedali?“ čuduje sa. „No, pustili ma dnu, ale kód mi neprezradili,“ vysvetľujem. Vytiahne malý zápisník z náprsného vrecka a zalistuje v ňom. „Dvanásť – dvadsaťjeden,“ povie. „Výborne, takže to je rok a číslo oddelenia, predpokladám.“ – „Nikdy som nad tým takto nepremýšľala,“ odpovie. „Teraz si to ľahšie zapamätám,“ lišiacky na mňa žmurkne. „Tá tehotná je vaša žena?“ opýta sa. „Áno, moja,“ pritakám. Podíde ku mne bližšie. Keby nemala okolo očí vrásky, považoval by som ju za tínedžerku. Postaví sa predo mňa a povie: „Aj ja mám dcérku, narodila sa jeden a pol mesiaca pred termínom, buďte rád, že je to dievča, predčasne narodeným dievčatám dávame väčšiu šancu, že prežijú a vyviaznu bez následkov, než nedonoseným chlapcom.“

Mama mi cestou kúpila vo večierke šalát. Strojom vylúpané krevety plávajú v omáčke Tisíc ostrovov. „Upokoj sa, hádžeš to do seba ako… neviem čo,“ napomína ma. „Nikdy v živote som nevymieňal plienku,“ vysvetľujem. „To zvládneš, dokonca aj tvoj otec sa to naučil,“ povie, postaví sa, pozrie sa na mňa a dodá: „Čo sa deje, zlatko?“ – „Mám pocit, že som nechal zapnutý sporák,“ odpoviem. „Prosím ťa, Tom, to si si myslel aj včera a bol vypnutý.“ – „Teraz som ho určite nechal pustený, dofrasa.“ – „Včera som nechala všetko tak a utekala som k vám, vypol si ho,“ namieta mama. „A čo ti mám na to povedať?“ – „Mám ísť k vám a skontrolovať to?“ – „To by si mi urobila radosť,“ pritakám. Prudko sa otočí k dverám, ale vtom do miestnosti vojdú Sven a Lillemor. Napraví si sveter a medailónik a povie: „Lillemor, Sven, vôbec nenachádzam slov.“ Objímu ju a opýtajú sa, ako sa má Thomas. „Nie veľmi dobre,“ odpovie mama. Sven a Lillemor mlčia. Všimnem si, ako mama znervóznie, že možno povedala niečo zle. „Tak ste to našli,“ vstúpim do rozhovoru. „Áno, bez problémov, dobre si nám opísal cestu,“ odvetí Lillemor. Mame sa nedarí zapnúť televízor, zúrivo stláča diaľkový ovládač. Lillemor sa opýta, či som už dnes videl Karin. „Nie, práve ju polohujú,“ odpoviem. „Polohujú?“ opýta sa. „Aspoň tak mi povedali,“ odvetím. Mama začne listovať v denníku Expressen, okuliare na čítanie jej visia na šnúrke na krku. „Mama, vidíš takto vôbec niečo?“ spýtam sa. „To je jedno,“ odbije ma a dodá: „Ešte stále chceš, aby som zašla k vám skontrolovať tú platňu?“ – „Nie, kašli na to, len som trochu nervózny,“ odpoviem a vyjdem na chodbu, kráčam, až kým nenarazím na lavičku. Popri mne prefrčí lekár na kolobežke. Čo by si Karin asi tak priala, keby ma videla na tejto lavičke bez operadla pred gastroenterológiou? Vyhľadám telefónne čísla jej najbližších kamarátok – Cary, Johanny a Ullis. „Ahoj, tu je Tom. Môžeš na minútku?“

Keď sa vrátim, Sven sedí opretý o sedačku a číta si niečo na tablete. Lillemor sa za stolom prehrabáva v kabelke. „Bisse sa k vám išla pozrieť na ten sporák,“ oznámi mi. „Dobre, ale povedal som jej, že tam nemusí chodiť.“ – „Måns je na ceste,“ dodá Lillemor. „Aha, to sem ide až z Örebro alebo čo?“ – „Príde najbližším vlakom,“ odpovie. Posadím sa na jednu zo stoličiek. „Zastavil sa tu jeden lekár,“ povie Sven. „Aha, dobre, a čo chcel?“ – „Karin sa stabilizovali hodnoty tak, že by chceli urobiť cisársky rez dnes poobede.“ – „Fajn, to je super, ďakujem. No aj tak by som si prial, aby všetky informácie išli najprv ku mne, ak nemáte nič proti.“ – „Ale ty si tu vtedy nebol,“ povie Lillemor. „Nebol, ale o to nejde, prajeme si, aby to tak fungovalo.“ – „Prajeme?“ vybuchne Lillemor. „Ja a Karin, samozrejme.“ – „Dobre, ale ten lekár sem teraz prišiel, pýtal sa na teba, ale ty si bol preč, mysleli sme si, že je to dôležité.“ – „Rozumiem, ale zopakujem to ešte raz, je to Karinino želanie, informácie pôjdu najprv ku mne, to znamená ku mne a Karin, ale toto sme predsa už preberali včera.“ Lillemor sa zľakne a vyskočí, keď niekto zaklope na dvere. „Sven,“ povie a významne sa naňho pozrie. Sven vstane, no ja som už vtedy pri dverách. Zdravotná sestra je bledá a pri kladení otázky sa opatrne usmeje: „Čakáte, až budete môcť navštíviť Karin Lagerlöfovú?“ – „Áno, už sa chystá cisársky rez?“ opýtam sa. „Nie, zatiaľ nie. Chcela som vám len povedať, že už môžete navštíviť Karin, ak chcete. Takisto sa budete môcť stretnúť so zodpovednými lekármi.“ Pozorujem Svena a Lillemor. „Tom, choď, my počkáme tu,“ povie Sven.

Zastavím sa, až keď sestrička otvorí dvere do malej predizby sály I, zadívam sa na svoje ruky, rozťahujem prsty, snažím sa predstaviť si Karininu tvár, no niečo mi v tom bráni a ostáva nejasná, chýbajú mi niektoré časti. Zmocní sa ma nepríjemný pocit, ako keby už uplynulo mnoho rokov odvtedy, keď som ju videl naposledy. „Idete ďalej?“ opýta sa sestra stojac pri otvorených dverách. Pozriem sa nahor: najprv zbadám kyslíkovú hadičku, svetlomodrú, vyzerá ako súčasť nejakej hračky a visí medzi Karininou kyslíkovou maskou a respirátorom, ktorý sa za pravidelného pukavého zvuku synchrónne pohybuje s Karininým stúpajúcim a klesajúcim hrudníkom. Vzápätí si uvedomím, že Karin je nahá, iba jej prsia a podbruško sú zahalené malou prikrývkou, vidím jej medzi nohy, oholili jej prirodzenie, z močovej rúry vedie katéter, očné viečka vyzerajú ako zo skla. „Poďte dnu,“ povie sestrička, nadvihne plachtu a položí ju Karin na nohy. Pohladí ju po ruke. „Práve som vašej žene rozprávala, že z vás budú rodičia.“ – „To už predsa vie,“ odvetím. „Myslela som, že už dnes, čoskoro.“ – „Áno, ďakujem.“ Donesie stoličku a postaví ju vedľa postele. Posadím sa. Ďalšia sestra práve ťuká na nádobu na infúznom stojane. V pravom rohu miestnosti sedí lekár a píše niečo na počítači. Za oknom na druhej strane ulice sa týči tehlová fasáda, trojdielne okná, základy domu čierne ako smola. Ten dom spoznávam. „Je to Ústav radiačnej onkológie?“ spýtam sa a ukážem na budovu. „Presne tak, poznáte to tam?“ – „Áno, môj otec tam chodil na kontroly asi pred desiatimi rokmi.“ – „Aha, no teda,“ povie sestra a postaví sa vedľa mňa. Díva sa z okna rovnakým smerom. „Aké krásne jarné počasie! Dnes to bude v parkoch samý piknik,“ povie. Lekár má špicatú tvár, hnedé vlasy, rovnú ofinu, malé hranaté okuliare. Jemný stisk ruky. Pôsobí placho. „John Persson,“ predstaví sa. „Som vedúci lekár tu na centrálnej jednotke intenzívnej starostlivosti. Mám na starosti Karin.“ – „Ja som Tom,“ odvetím. „Ste tu sám, Tom?“ – „Som najbližší príbuzný alebo ako to nazývate.“ – „Zdalo sa mi, že tu boli aj Karinini rodičia.“ – „Karin si priala, aby som všetky informácie dostával najskôr ja, potom mám dať vedieť rodičom a priateľom,“ vysvetľujem. „Dobre vedieť, dohodnuté. Navrhujem, aby sme si sadli hneď aj s Karininým hematológom a prizvali aj gynekologičku, ktorá dieťa privedie na svet.“ – „Áno, to znie fajn. Stretneme sa hneď teraz?“ – „Áno, alebo sa vám to nehodí?“ – „Ale áno, hodí, samozrejme, vďaka.“ Kráča veľmi pomaly chodbou do akejsi kancelárie, ktorú nazýva Atlasárňou. Počítače, tlačiarne, knižnica s medicínskou literatúrou a hromady kancelárskeho papiera. V miestnosti už čaká hematológ, ukončí hovor cez mobilný telefón a predstaví sa ako Franz Callmer, profesor a vedúci lekár Hematologického centra. Má husté strapaté sivé vlasy, zvráskavený krk, priateľské oči. Okrem Perssona a hematológa je v miestnosti ešte sekundár a anestéziológ. Sekundár sedí na jednom z písacích stolov s rukami vo vreckách. Anestéziológ stojí opretý o zárubňu dverí a žuje žuvačku. Dozviem sa, že sekundár patrí do zdravotníckeho tímu v sále I a že anestéziológ bude zodpovedný za narkózu počas cisárskeho rezu. „Čakáme ešte na Agnetu, ona urobí cisársky rez, myslím si však, že môžeme začať,“ prednesie Persson. Posadím sa na jednu zo stoličiek patriacich k písaciemu stolu, pozriem sa dolu na látku poťahu, svetlomodrý denim. Pokračuje rovnakým pokojným hlasom: „Tom, vaša žena je veľmi vážne chorá a bude sa to rýchlo zhoršovať, preto sme sa rozhodli pre cisársky rez. Dieťa je v poriadku, obávame sa však o Karin. Poviem to jasne, momentálne pracujeme na tom, aby sme ju zachránili, aj najmenší zákrok je totiž spojený s rizikom, možno povedať, že viaceré z Karininých orgánov nefungujú dostatočne, situácia je kritická z viacerých dôvodov. Tým najzjavnejším je to, že jej telo sa nestačí okysličovať, ďalším dôvodom je fakt, že medzi prietokom krvi a krvným tlakom v tele je istý nepomer, hodnota laktátu je pätnásť a stále stúpa, to je u človeka, ktorý pokojne leží, naozaj veľa.“ Hematológ pritaká: „Také hodnoty mávajú vrcholoví športovci tesne predtým, ako sa zrútia od vyčerpania, pri normálnej chôdzi má človek laktát na jednotke, dvojke. Nepreháňame teda, ak povieme, že Karinino telo je úplne vyčerpané.“ – „Čo to znamená?“ pýtam sa. Odpovie hematológ: „Nuž, čo to znamená? Vaša žena je tehotná a ťažko chorá, hodnota laktátu, ako povedal John, nepomer medzi prietokom krvi a jej tlakom, trochu to naznačuje aj sepsu, teda otravu krvi, nebudeme však špekulovať, Karinin celkový stav pravdepodobne súvisí s daným ochorením.“ Hľadá slová. „Buďte ku mne, prosím, čo najúprimnejší, chcem počuť všetko, hneď,“ hovorím a všimnem si, že hematológa trochu irituje, ako sa otáčam na stoličke. „Úprimní sme, to musíme,“ zapojí sa Persson. „Dostane sa z toho?“ pýtam sa. Persson sa oprie lakťami o stôl a významne sa na mňa pozrie: „Tom, robíme všetko pre to, aby sa Karin uľavilo, ale hovorme na rovinu, ako som už povedal, jej akútny zdravotný stav je veľmi kritický.“ – „Ako veľmi kritický?“ – „Pripravili sme jednotku ECMO,“ odpovie. „To som už niekedy počul, ale neviem, v akej súvislosti.“ Hematológ vysvetľuje: „ECMO je skratka pre extracorporálnu membránovú oxygenáciu, moderný mimotelový obeh, tu v Karolínskej nemocnici máme špecializovaný tím na starostlivosť o pacientov pomocou ECMO. Nemaľujme čerta na stenu, ale, samozrejme, ide o vážnu situáciu, a urobíme všetko preto, aby sme sa tomu vyhli. ECMO je plán B. Z mojej perspektívy odborníka na poruchy krvotvorby musíme pri tomto type ochorenia získať čas.“ – „Takže je to leukémia?“ spýtam sa. „Áno,“ odpovie. „Aký typ leukémie?“ – „Ak sa na chvíľu prestanete krútiť na tej stoličke, budem lepšie počuť, čo sa ma pýtate,“ poznamená. „Aha, prepáčte,“ odpoviem a zopakujem otázku. Zadíva sa dole na svoje biele tenisky, dlhé a silno zaviazané. Zamrmle odpoveď: „Nuž, diagnóza sa volá C deväťdesiat dva bodka nula akútna myeloidná leukémia.“ Potom zvýši hlas: „Ako som však povedal, musíme získať čas, teraz je v pláne akútna sekcia, potom musíme znížiť vysoký počet leukocytov, teda bielych krviniek, čo je dôsledok leukémie, a keď s tým budeme hotoví, čo bude, dúfam, zajtra, chcel by som začať s chemoterapiou. Tá si vyžaduje čas a ten nemáme.“ Založím si ruky za hlavu. „Tom, je mi jasné, že je to veľa informácií odrazu,“ ozve sa Persson. „Pred týždňom jej lekárka na detskej poliklinike brala krv, povedala, že všetko vyzerá v poriadku, a predvčerom sme spolu pozerali film.“ Hematológ civie do dosky stola: „Možno vtedy všetko vyzeralo v poriadku, šlo to rýchlo.“ Skĺzne pohľadom na mňa a pokračuje: „Nedokážem si to ani predstaviť, teraz, keď sa máte stať rodičmi a to všetko, nie, toto je skrátka strašné.“ Sekundár mi podá vreckovku. Poďakujem, natiahnem sa po ňu a začnem si ju rolovať medzi prstami. „Myeloidná leukémia sa prejavuje u každého inak. V prípade vašej ženy je tu pravdepodobne súvislosť medzi rýchlym priebehom choroby a tehotenstvom, ale ako povedal John, pracujeme na tom, aby sa jej zdravotný stav zlepšil.“ Preruším Callmera: „Má chemoterapia vedľajšie účinky?“ – „Cytostatiká majú nežiaduce vedľajšie účinky, áno, avšak nie ako kedysi, podarilo sa nám nájsť lieky eliminujúce vedľajšie účinky,“ odpovie. „Aha, tak to je dobre.“ – „Možno je dobré povedať, že aj keď cytostatikami dosiahneme želaný efekt, riziko recidívy je vysoké, život po liečbe bude náročný s mnohými procedúrami, možno však stále hovoriť o živote,“ vysvetľuje Callmer. Persson dodá: „Ale teraz sme tu. Karin leží tu v sále vedľa a my urobíme všetko pre to, aby bola opäť v poriadku.“ Pozrie sa mi ponad plece a povie: „A tu prichádza pani doktorka, ktorá urobí cisársky rez.“ Vo dverách stojí mohutná žena s tmavohnedými vlasmi zopnutými do chvosta. Je zadýchaná a potí sa. „Prepáčte, zdržala som sa, vy ste otec, predpokladám,“ povie a vykročí ku mne. Pevne mi stisne ruku: „Agneta, som vedúca lekárka na gynekológii.“ Nechce mi pustiť ruku: „Vašu ženu budem operovať ja, dieťa je zdravé, no vaša žena je ťažko chorá. Samotná operácia nie je zložitá, ale s prihliadnutím na okolnosti je to, samozrejme, závažnejšia záležitosť, do operácie bude zapojených viac lekárov z oddelenia intenzívnej starostlivosti než pri bežnej sekcii. Ide o bezpečnostné opatrenie, inak nič zvláštne.“ Pustí mi ruku. „Máte nejaké otázky?“ Pozoruje ma a čaká. „Rád by som bol pri pôrode,“ odpoviem. „Počkáte vo vedľajšej miestnosti, neskôr za vami príde sestrička s dieťaťom, personál z novorodeneckého oddelenia tu bude takisto k dispozícií, o dieťa sa postarajú. Vaša dcéra príde na svet asi jeden a pol mesiaca predčasne, vaša žena je pravdepodobne v tridsiatom treťom týždni plus nejaké dni.“ – „Áno.“ – „Výborne, tak ste o trochu múdrejší,“ povie, položí mi ruku na plece a dodá: „Tak sa uvidíme o chvíľu, Tom.“ – „Nie som si istý, či rozumiem, prečo nemôžem byť v sále?“ opýtam sa. Lekárka sa najprv pozrie na anestéziológa, potom sa ozve: „Môžete čakať vo vedľajšej miestnosti, je tam okno do operačnej miestnosti.“ – „Takže nemôžem sedieť pri Karin?“ – „Príbuzní do operačnej sály nepatria,“ odpovie. „Veľmi nerád by som teraz Karin opustil.“ – „Uvidíte svoju ženu, tak to tu chodí,“ namietne a vysvetlí, že musí ísť, pretože ju čaká ešte jedna operácia. Anestéziológ žmurká spoza okuliarov so strieborným rámom, vypľuje žuvačku do koša a povie: „Uvidím, čo sa dá robiť, buďte niekde na blízku, vyzdvihneme vás, keď bude čas.“ – „Ďakujem,“ poviem. Kývne smerom k ostatným lekárom a odíde. Hematológ sa nakloní, vyzerá to, akoby chcel vstať, a povie: „Rozumiem, že ste toho asi počuli viac, než momentálne dokážete spracovať, máte však nejaké otázky?“ Persson sa na mňa váhavo pozrie. Pozriem sa dolu do svojho zápisníka a snažím sa rozlúštiť, čo som si zapísal.

Sedím na chodbe pred vchodom do oddelenia F21, keď mi sestra z anestéziológie podá ruku pripomínajúcu porcelán. „Som Jaleh,“ povie. Postavím sa. „Stalo sa niečo?“ opýtam sa. „Mám vás vyzdvihnúť a odviesť do operačnej sály.“ – „Cisársky rez?“ – „Áno, cisársky rez.“ – „Teraz?“ Sestrička sa hrá s náušnicou z bielych perál. „Áno, teraz. Môžete ísť so mnou, je to tamto vzadu, poďte.“ Kráčam za ňou, pohybuje sa rezko, v maskáčových kroksoch takmer skacká. Pooperačné oddelenie je veľká sála s približne dvadsiatimi posteľami oddelenými zástenami. „Počkajte tu, len skontrolujem, či máme zelenú,“ kývne mi, vykročí smerom k pultu pre personál v strede miestnosti a dá sa do reči s niekým, kto má na sebe niečo ako plavecké okuliare. Zrejme je zodpovedný za oddelenie. Sestrička gestikuluje, obaja sa dívajú na mňa. Muž skloní hlavu a zdvihne telefón. Sestra sa vráti späť a povie tichým hlasom: „Zatiaľ to nevyzerá bohvieako, každý lekár si stráži svoj piesoček.“ Vykročí smerom k regálom a zakýva na mňa. Hľadá čosi v policiach. „Toto by mohlo sedieť,“ povie a vytiahne tmavomodrý operačný plášť a tyrkysovú čiapku. Potom sa postaví a počká ma pred dvojitými oceľovými dverami do Pohotovostnej a traumatologickej jednotky centrálnych operačných sál. V odeve sa cítim hlúpo, ako dieťa v akomsi kostýme, čiapka je najhoršia, je mi z nej nanič. „Naozaj toto musím mať na sebe?“ opýtam sa. Sestra mi odpovedá a pritom pospiatky vchádza do oddelenia: „V operačnej sále je predpísaná sterilita. Hádam to tú chvíľu prežijete.“ – „Takže budem môcť zostať v sále?“ opýtam sa. „Presne tak.“ – „Pri Karin?“ – „Áno, presne tak.“ – „Veľmi pekne ďakujem.“ Silné neónky sa odrážajú na lesklom linoleu a vytvárajú na chodbe akúsi stredovú čiaru. Po bokoch stoja žiarivo žlté odpadové koše a vozíky s pohotovostnými pomôckami. Zastaví sa a povie: „Tu je sála II, budeme tu vnútri.“ – „Stihnem si odskočiť na toaletu?“ opýtam sa. „Áno,“ odvetí a ukáže smerom k rohu chodby. „Choďte doprava, je tam toaleta pre personál, môžete ju použiť,“ dodá a potom za mnou zakričí: „Nemusíte sa ponáhľať!“

Vyjde zo mňa len zopár kvapiek, zatiahnem si zips a vyhnem sa zrkadlu. Keď si vložím prsty do krku nad umývadlom, vydám zvuk ako zviera, no zo žalúdka nič nejde, len akési suché vracanie. Zložím si čiapku a ovlažím si tvár. V hale pred sálou II je ešte jedno umývadlo, znovu si umyjem ruky. Sestra z anestéziológie drží otvorené dvere, zatiaľ čo si do prstov masírujem dezinfekčný gél. „Nezabudnite na čiapku,“ povie. Nasadím si čiapku a celá sála ma akoby zavalí, žiariaca operačná lampa, výťah na vozíky, výsuvné podpery ležadla, bledá svetlomodrá farba stien, obdĺžnikové a lichobežníkové vzory na podlahe, oceľové okrúhle stoly, infúzne stojany, monitory, takmer veľkomestský pulz asi dvadsiatich lekárov a sestier, ktorí sa pripravujú, a potom Karin ležiaca v strede sály, brucho zakryté zeleným závesom natiahnutým na stĺpoch na kolieskach, na hlave má rovnakú strašnú čiapku ako ja. „Môžete sa posadiť sem,“ povie sestra z anestéziológie. „Dobre, ďakujem,“ odpoviem a sadnem si ku Karininej ľavej ruke. Má ju položenú na kovovej opierke s nylonovým polstrovaním. „Držte ju za ruku,“ povie. „Dobre, ďakujem.“ Opatrne vsuniem svoju ruku do Karininej, mám vlhkú dlaň. Napravo odo mňa stojí pri kontrolnom monitore anestéziológ a telefonuje. Urobí zopár rýchlych krokov ku mne a potľapká ma po pleci: „Zdravím.“ – „Nemôžem tu niečo pokaziť? Myslím, že sa mi trasú ruky,“ opýtam sa sestry z anestéziológie. Pozrie dolu na Karininu ruku a obráti sa k anestéziológovi: „Však ju môže držať za ruku?“ Anestéziológ sa pozrie cez rám okuliarov a odpovie: „To je v pohode. Ruka je v dobrej polohe a je pripútaná.“ Pozrie sa na mňa a dodá: „Jasné, že ju môžete držať za ruku.“ Personál za závesom má na ústach rúška a operačné čiapky, ktoré im zakrývajú uši a krk, vyzerajú ako nejaké tenké kukly. Jednou z nich je operačná sestra, otočí sa a povie: „Dobre, tak si dáme prezentáciu, operatér začína.“ Vedúca lekárka spustí: „Agneta Arvidssonová, gynekologička, primárka z gynekologického oddelenia. Dnešný zákrok vykonám ja. Ide o akútnu sekciu, čiastočne kvôli zdravotnému stavu matky, nedávno diagnostikovanej leukémii, čiastočne z dôvodu obáv, že dieťa môže mať problémy s dýchaním kvôli blastom v obehu. Matke sú od včera podávané sedatíva, napojená na ventilátor, k tomu sa ešte vrátim.“ Potom pokračuje vo svojich prípravách. V sále sa všetci predstavia jeden po druhom, sestry, asistenti sestier, pôrodné asistentky, lekári. Zľaknem sa, že aj ja sa budem musieť predstaviť, postaviť sa v tej smiešnej čiapke a odhaliť, ako blízko mám k nervovému zrúteniu, riskovať, že ma odvezú preč a oddelia od Karin a Lívie. Až pri predstavovaní anestéziológa sa upokojím, keď vysvetlí, že som otec dieťaťa. Za mnou pri dverách do sály stojí muž v bielej uniforme. Ako jediný na sebe nemá operačný plášť, iba čiapku. Má postoj ako zjazdár. Rovný, silný chrbát, pevné nohy, napäté ramená. Keď naňho príde rad, povie: „Volám sa Holger Kinch, som lekár z ECMO tímu. Pacientka má od včera akútne respiračné ťažkosti. Som tu pre prípad, ak by nastala akútna potreba kompletnej výmeny kyslíka prostredníctvom ECMO.“ Asistentka sestry sa postaví vedľa mňa a začne nahlas čítať Karinin identifikačný náramok. Z druhej strany sály počujem hlas, ktorý opakuje jej rodné číslo. Príde viacero sestier prečítať údaje z identifikačného náramku, a z opačnej strany sály počuť viaceré hlasy, ktoré im odpovedajú. „Zabudla som,“ zašepká mi sestra z anestéziológie. V ruke drží rúško na ústa. „Toto si nasaďte,“ povie. Snažím sa nasadiť si rúško. „Toto má ísť za uši,“ ukáže a pomôže mi vyslobodiť sa z gumičky, ktorú sa mi podarilo zamotať okolo krku. V rúšku sa ťažko dýcha, môj dych prehlušuje všetko v miestnosti, musím zadržať dych, aby som vôbec rozumel, čo sa tu vraví okolo mňa. Ktosi zakričí: „Dezinfekcia operačného poľa vykonaná, sterilita potvrdená.“ Stisnem Karin ruku. Sestrička z anestéziológie položí na zem pohár s vodou. Poďakujem, dám si dole rúško a napijem sa. Keď vedúca lekárka hovorí o očakávanej strate krvi, sestrička si ku mne čupne: „Ako sa cítite?“ opýta sa. „Len ma strašne rozbolela hlava, inak je to v pohode,“ odvetím. „Dám vám tabletku?“ – „Nie, ďakujem.“ – „V poriadku, keby niečo, dajte vedieť.“ – „Ďakujem.“ Snažím sa utrieť si ruky o odev, no len si rozmažem pot na umelom materiáli. Inštrumentárka zvýši hlas: „Súhlasia všetci, že v prípade potreby zvoláme poradu?“ Ostatní jednohlasne prikývnu: „Áno.“ Vedúca lekárka hlási: „Začíname rezať, čas 14.21, dnes.“ Hľadá niečo pohľadom. Po chvíli ticha sestra hlesne: „Dvadsiateho marca.“ Ktosi sa zasmeje. „Takto to vyzerá, keď sa človek prepracuje, presne, dvadsiateho marca,“ povie vedúca lekárka. Sestra z anestéziológie sa ponáhľa k odsávačke, začne skrutkovať akúsi kazetu a napraví katéter na Karininej ruke. Anestéziológ ju pozoruje: „Výborne, Jaleh, už to vyzerá lepšie.“ Sestra s rukou na Karininej kyslíkovej maske povie: „Kašle riedky krvavý hlien.“ Karinino telo sa začne triasť, nie veľmi, nevidím to, no cítim to v ruke, také malilinké otrasy, ktoré prejdú aj mnou. Počujem, ako sa za závesom rozprávajú, zvoní tam oceľ, počuť odsávanie, stisnem Karin ruku ešte silnejšie a pošepkám: „Som tu, miláčik.“ Nakloním sa nad ňu, zavriem oči, počujem letmý potlesk a krik, prenikavý a hrozivý, ale nádherný, neprestávajúci, neuveriteľne silný, rozpoznám hlas vedúcej lekárky: „Je 14.35, čo môžeme uviesť ako čas narodenia.“ Otvorím oči a postavím sa bez toho, aby som pustil Karininu ruku. Lekárka drží Líviu za nohy, vyzerá to, ako keby držala v rukách krvavú korisť. „Ak ma teraz počuje pán otec, dieťa, ktoré nekričí, je zlé znamenie. Toto je však úžasné, ty máš ale silný hlas, veru naozaj, krásne dievčatko,“ pokračuje lekárka. Nestíham si uvedomiť, čo sa deje, zrazu začne zháňať tím z novorodeneckého oddelenia. Jeden z nich nesie Líviu v bielom uteráku, je ružová a lepkavá, ďalší pred sebou tlačí vozíček s placentou v mise. Sestra z anestéziológie so mnou vyjde von, pri otvorených dverách ukáže: „Toto je sestra z novorodeneckého oddelenia, toto pôrodná asistentka, a tam pri kyslíku je detská lekárka, alebo ako hovoríme my, pediatrička.“ Položili Líviu na lôžko, ktoré sa zrejme volá stôl na resuscitáciu novorodencov, nosnými trubičkami dostáva kyslík. Pediatrička má na rukách modré rukavice a počúva Líviu stetoskopom. „Srdce sa zdá v poriadku,“ povie. Potom pokojne dodá: „Máte naozaj krásne dievčatko, gratulujem,“ povie. Ostatní pritakávajú. „Viem si predstaviť, že to hovoríte všetkým,“ poviem. „Áno,“ odvetí pediatrička, „nie vždy to však myslíme vážne.“ Na konci dvadsaťcentimetrovej svetlotyrkysovej pupočnej šnúry sú dva peany. Sestra sa na mňa pozrie a opýta sa ma: „Smiem vás objať?“ – „Áno, dobre,“ odpoviem a ona ma objíme. „Vybrali ste nejaké meno?“ opýta sa ma. „Lívia,“ odvetím. „Olívia. Pekné meno. Odstrihne otec Olívii pupočnú šnúru?“ – „Môže to bolieť?“ opýtam sa. „Nie, je to len cieva a spojivové tkanivo. Je to niečo, ako keď striháte nechty,“ dodá a podá mi operačné nožnice. „Nie, tu. Strihajte tu,“ povie a ukáže. Odstrihnem šnúru a ona mi zatlieska. „Tom, je tu niekto, kto by vám chcel niečo povedať,“ povie sestra z anestéziológie a ukáže očami smerom k dverám do sály. Otočím sa a zbadám anestéziológa, za úzkym hranatým oknom si dá z úst dolu rúško a zdvihne nahor palec smerom ku mne. Avšak tesne predtým, ako si uvedomím, že je to on, mám pocit, že je to Karin. V tom momente takmer zakričím: „Všetko je v poriadku, miláčik.“ Pôrodná asistentka drží v rukách placentu. Ukáže na pupočnú šnúru, ktorá sa krúti ako staročínska kresba kmeňa stromu so žilami namiesto vetiev a plodovým vakom ako korunou, a povie: „Už chápem, prečo sa to volá Strom života.“ – „Áno,“ odvetím. „Chcete si ju nechať?“ – „Nechať?“ vyhŕknem. „Áno.“ – „Nie, ďakujem.“ – „Neľakajte sa, pýtam sa na to vždy, niektorí ľudia ju chcú zjesť.“ – „Žartujete?“ – „Nie.“ – „Nemám práve chuť na placentu,“ uistím ju. „V poriadku. Vy asi nie, jesť placentu zvyknú skôr matky. Hovorí sa, že to má veľa priaznivých účinkov, stimuluje to produkciu mlieka, vyrovnáva hladinu hormónov. Len som sa pýtala.“ – „Aha. To som vôbec netušil,“ poviem a nakloním sa nad Líviu. „Môžem ju chytiť za ruku?“ opýtam sa. „Určite, samozrejme,“ uistí ma pediatrička. Lívia má svetločervenú rúčku, takú drobnú, že neobjíme ani môj prst, drobučké ružové nechtíky. Pediatrička na mňa skĺzne pohľadom: „Zdá sa, že vaša dcéra je obor vzhľadom na to, že sa narodila jeden a pol mesiaca predčasne. Musíme ju však premiestniť na novorodenecké oddelenie intenzívnej starostlivosti, aby sme jej zo začiatku pomohli.“

Až na silné svetlo z lampy nad Líviiným inkubátorom tu vládne tma. Líviina tvár nie je roztomilá, nie je sladučká ani hladká, je napuchnutá, zvráskavená a popraskaná ako tvár nejakého starého a chorého človeka. Nežiari z nej zdravá Karin. Ako keby ju rozožrala mamina krvná choroba. Zabalili ju do plienky, dali jej svetlú citrónovožltú čiapku, na nos silikónovú gumičku s kyslíkovou hadičkou, ktorá sa krúti okolo malej hlavičky ako nejaká vesmírna maska. „Vašu dcéru budeme vyživovať sondou s umelou výživou,“ informuje ma sestrička. „Aha, a to je čo?“ opýtam sa. „Je to čosi ako materské mlieko s extra prídavkom. Môžete si to vyhľadať na internete, ak chcete vedieť viac.“ – „Ja vám verím. Aj tak nemám v mobile internet,“ odvetím. „Dobre robíte, aj tak teraz všetci len sedia a ťukajú do mobilov,“ vyhlási. „No je to najmä preto, že väčšinou nemám peniaze na poriadny paušál,“ odvetím a zatiaľ, čo sa rozprávame, Lívia stíchne a začne hýbať hlavou, ako keby niečo hľadala. „Rozprávali ste sa so svojou dcérou, keď bola ešte v brušku?“ opýta sa sestra. „Áno, zdá sa mi, že sem-tam áno.“ – „A ako ste sa s ňou rozprávali?“ – „Ako som sa s ňou rozprával?“ – „Zdá sa, že pozná váš hlas,“ povie. „Aha. To asi nie, nemyslím si,“ odvetím. „Ale ja áno. Už tu pracujem nejaký ten piatok a všeličo som pochytila.“ – „Keď myslíte,“ prikývnem a pozorujem Líviu. „Na naše hlasy tak nereagovala, počúva vás, na to môžete vziať jed,“ povie. Druhá sestra nechá inkubátor na druhej strane sály, podíde k nám a opýta sa: „Prihovárali ste sa jej tesne pri brušku?“ – „Áno, no hlavne som jej asi spieval, jej mamu to upokojovalo,“ – „Predstavte si, že už v brušku sme takí vnímaví,“ pritaká. „Áno, je to takmer neuveriteľné,“ prisadne si druhá sestra. „Prepáčte,“ preruším ich a vybehnem von na chodbu.

Pred zrkadlom na toalete si všimnem, že mám ešte stále na sebe tmavomodrý plášť a čiapku. Celú tú výbavu zahodím do koša pod umývadlom a posadím sa na poklop záchoda. Vytiahnem telefón – pätnásť zmeškaných hovorov, jeden od mamy a štyri od otca. Prečítam si esemesky a na niekoľko z nich odpoviem. Keď sa vrátim, Lívia spí. Pravú nohu jej obviazali. „Musela som jej nožičku zabaliť, celý čas si odkopávala katéter. Rozhodné dievča, chcete si ju podržať?“ –„A nezobudí sa?“ opýtam sa. „Určite si rada na chvíľu pospí u svojho ocka.“ – „Dobre.“ Sestra prinesie košeľu, ktorú nazvala dojčenská blúzka. „Musíte mať niečo sterilné, našla som len toto,“ vysvetlí mi. „To je v poriadku.“ Vyzlečiem si tričko a oblečiem na seba mäkkú košeľu s rozparkom až po pupok. Položí mi Líviu na hruď. Po chvíli zamávam sestre. „Tak ako to ide?“ opýta sa. „Strašne rýchlo dýcham. Myslíte si, že sa na to môže zobudiť?“ – „Určite nie, vyzerá spokojne.“ – „Aha. A nemôže jej byť príliš teplo? Mne je hrozne teplo.“ Sestrička položí ruku Lívii na krk. „Nie, spokojne spinká,“ uistí ma. „Niekto vás hľadá,“ povie druhá sestra a pozrie sa smerom na chodbu. Je to anestéziológ z operačnej sály. „Zdravím,“ povie, „chcel som vám len povedať, že Karinine hodnoty vyzerajú lepšie, je späť na centrálnej JIS, robíme jej dialýzu. Myslel som si, že by ste to mali vedieť.“ – „Ďakujem veľmi pekne,“ poviem. Natrie si dezinfekčný gél na ruky a podíde k nám. Pohladká Líviu prstom po chrbte. „Neuveriteľné, však, už otvorila očká?“ Pozriem sa na sestričku, ale tá odvetí: „To vy ste otec.“ – „Podľa mňa ešte nie,“ odpoviem neisto. „To je bomba, keď prvý raz otvoria oči,“ povie a cestou von mi ukáže zdvihnutý palec. Takto na mňa dvíha palec iba Karin a môj otec. Sestrička sa za ním rozpačito pozerá: „Lekári z iných oddelení k nám takto na návštevu nechodia každý deň, vy sa poznáte?“ – „Ani nie,“ odpoviem.

V sále I visí na dialyzačnom prístroji vrecúško s Karininou krvou. Krv prúdi dnu a zase von. Lekár, ktorý prístroj obsluhuje, má sivú pleť podobne ako vedúci lekár v Južnej nemocnici, je však kostnatý ako ja alebo môj otec. Keď sa ho opýtam na prístroj, nadšene spustí: „Čistí to krv od odpadových látok, podobný princíp ako pri Lavalovom separátore, to je ten, čo oddeľuje smotanu od mlieka.“ – „Aha, chápem.“ Jedna sestra na novorodeneckom oddelení už stihla Líviu odfotografovať, fotku vyvolať a zalaminovať. Na obrázku leží Lívia v otvorenom inkubátore s kyslíkovou hadičkou pod nosom. Pusu má po mame, červenú ako rumelka, výraznú priehlbinu uprostred hornej pery a pod fotkou je zvýrazňovačom napísané: Lívia 20/3-12. Hľadám miesto, kam by som fotku položil. Sestrička ma sleduje. „Ukážte,“ povie a načiahne sa po rolku chirurgickej pásky. Navrhne, aby som fotku umiestnil na hliníkovú priečku za posteľou. „Ale to potom Karin Líviu neuvidí,“ poznamenám. „Nie, to máte pravdu. A čo tak sem?“ navrhne a vytiahne ohybné rameno stolovej lampy. Nastavím oceľové rameno a páskou prilepím fotku tak, aby visela šikmo nad Karin. Posadím sa na stoličku a vezmem Karin za zápästie. „Ahoj láska, chcem ti len povedať, že Lívia sa má dobre.“ V kútiku oka zbadám Perssona v svetlomodrej lekárskej košeli. „Je dobré, že sa s ňou rozprávate. Zvyknem to odporúčať,“ povie a pozrie sa na fotku. „Gratulujem k dcérke,“ dodá. „Ďakujem,“ odpoviem. „Tom, môžem vás na chvíľu vyrušiť?“ – „Stalo sa niečo?“ – „Môžete byť pokojný, v tomto prípade ide o vás,“ odvetí. Keď sa ku mne nakloní, ruky má pokojne zložené na bruchu, akoby bol kňaz. „Mám podobné skúsenosti, sám som prešiel tým, čím prechádzate teraz vy,“ povie a súcitne na mňa žmurkne. „Aha, chápem, ďakujem.“ – „Teraz musíte myslieť na tri veci, len na tri veci, tri dôležité veci,“ vysvetľuje, zmení polohu a pokračuje rovnako vážnym hlasom: „Po prvé, spánok, musíte spať, inak nebudete vládať. Po druhé, jedlo, nesmiete zabúdať jesť. Jedzte, inak nebudete vládať. Po tretie, odchádzajte z nemocnice tak často, ako to len bude možné, inak sa z toho zbláznite.“

V chodbe pri výťahoch na novorodenecké oddelenie stretnem Davida. Je spotený, dychčí a trasú sa mu ruky ako obyčajne, trpí nejakou vrodenou nervozitou, ktorá akoby zázrakom zmizne, keď stretne niekoho neznámeho. Vtedy je zrazu sebaistý a zhovorčivý. Priniesol medvedíka pre Líviu, vyberá ho z igelitového vrecka ako nejakú kuriozitu, na ktorú natrafil po ceste. Sestrička posadí medvedíka na poličku nad inkubátor. „Ďakujem, David, je to od teba milé,“ poviem. Sedí a pozoruje ma, ako držím Líviu v náručí. Sestre položí zopár otázok, tá sa ho potom opýta: „Máte deti?“ – „Dcéru. Pred pár týždňami oslávila dva roky. Tom je jej krstný otec,“ odpovie. „David, prepáč, je to trápne,“ odvetím. David sa zasmeje a povie: „Keby si si spomenul na svoje vlastné narodeniny, niečo by som si o tebe pomyslel.“ Obráti sa k sestre: „Tom bude mať o tri dni tridsaťštyri, na to asi zabudol.“ – „Karin sa ma vlastne pred pár dňami pýtala, čo si prajem,“ odvetím. David si z úst vytiahne žuvací tabak a pošúcha si rukami oholenú hlavu. Keď je smutný alebo vážny, pripomína tuleňa.

Oproti výťahom sa nachádza miestnosť pre príbuzných na novorodeneckom oddelení. Na rozdiel od tej na centrálnej JIS je priestranná a veľkoryso zariadená. Veľká mätovo zelená sedacia súprava pri oválnom stole, plochá obrazovka, dva podlhovasté jedálenské stoly, barový pult, umývačka riadu, mraznička, chladnička, kuchynská výlevka, viacero mikrovlnných rúr a množstvo hračiek. Moja nocľaháreň je za stenou kuchyne, zmestí sa sem len posteľ a skrinka, výhľad mám na vnútorný dvor, kríky, stromy a pouličné lampy, obkolesené vysokými tehlovými fasádami. David si ľahol na pohovku a pustil sa do práce na notebooku. „Ako sa má Karin?“ opýta sa. „Stále rovnako,“ odvetím. „Videli Karinini rodičia Líviu?“ – „Zatiaľ nie, nevideli ani Karin. Samozrejme, najradšej by boli pri nej, povedal som im, že ju budú môcť navštíviť zajtra. Cítim sa však nelojálny ku Karin, chcela, aby som s ňou bol len ja.“ – „Chápem. Nemyslíš si, že je pre nich ťažké nemôcť ju vidieť vôbec?“ opýta sa. „Už nie je dieťa, David, sme rodina. Bolo by čudné, keby tam sedeli. Tá prekliata miestnosť, v ktorej leží, akoby sa stala súčasťou nášho bytu.“ – „Aj tak, stále je to ich dcéra,“ namietne David „Je to moja Karin,“ odpoviem. „Jasne, to je pravda.“ – „O tomto rozhodujeme ja a Karin. Viem, že je to pre Karin rovnako dôležité, chcela, aby som bol po jej boku len ja,“ poviem. „Tom, poznám ťa, chápem, že je to strašne ťažké, celé je to šialené, ale podľa mňa by si urobil dobre, keby si im dovolil ísť za ňou.“ – „Nie je to také jednoduché, David.“ – „A čo je na tom ťažké, máte predsa spolu dobrý vzťah, nie?“ opýta sa. „Áno, to máme, ale David, nemám teraz síl viac sa o tom baviť, som hrozne unavený,“ poviem namiesto odpovede. „Bolo by dobré, keby si im dovolil vidieť ju. Aj Karin by to tak chcela,“ povie. Posadím sa vedľa Davida. Zloží si z uší slúchadlá. „Môžeš tu dnes v noci prespať?“ spýtam sa ho. „Samozrejme, ak si to želáš, musím sa len dohodnúť s Kristínou.“ – „Ďakujem, David.“ – „Ale hrozne chrápem.“ – „To nič,“ odpoviem. „Tom, choď si ľahnúť, musím ešte trochu pracovať. A ak aj nebudem môcť zostať na noc, počkám tu, kým nezaspíš, nebudeš tu sám.“ David si ľahne na bok a pozerá na mňa. „Do pekla, aký si unavený, Tom. Máš úplne červené oči.“ – „Minulý víkend si Karin maľovala nechty na nohách a rehotala sa na časti show Sarah Silvermanovej. Zbehlo sa to tak strašne rýchlo. Nechápem,“ poviem. „Áno, ťažko tomu všetkému uveriť.“ – „Rehotala sa,“ zdôrazním. „Má rada Silvermanovú?“ – „Rehotala sa,“ zopakujem ešte raz.

Je štvrť na jednu a ja prechádzam na oddelenie centrálnej jednotky intenzívnej starostlivosti, aby som Karin povedal dobrú noc. Z reproduktorov výťahu sa ozve ženský hlas: „Druhé podlažie.“ Alebo: „Nulté podlažie. Vchod do budovy.“ Rýchlo vystúpim z výťahu. Na F21 sa opýtam lekára, ktorý ma pustí dnu, či nemôžem dostať kód k dverám, pretože je nepraktické zakaždým zvoniť a znovu a znovu vysvetľovať, prečo zvoním. „Mám pocit, že vyrušujem,“ dodám. „Nesmiem dávať kód príbuzným, ale určite nevyrušujete,“ povie. Potom ma zastavia pri dverách do Karininej jednoposteľovej izby. „Iba vymeníme posteľnú bielizeň, hneď vás pustíme dnu,“ vysvetľuje sestrička. „Je v poriadku?“ opýtam sa. „Len ju trochu umyjeme,“ odpovie. „John mi sľúbil, že za ňou môžem kedykoľvek zájsť, teda okrem chirurgických zákrokov,“ namietam. „Hneď to bude, o chvíľu budete môcť ísť dnu,“ povie a zatvorí dvere. Prv než vyjdem na chodbu, na chvíľu postojím pred sálou, obrátim sa však a ponáhľam sa späť. Zaklopem, otvorím a vojdem dnu. „Prepáčte, úplne chápem vašu prácu a vaše postupy, no vymkli ma v Južnej nemocnici, už ma to nebaví.“ Dve nočné sestry stratia reč. Pokračujem: „Sedel som pri Karin počas cisárskeho rezu, takže verte mi, jej výkaly som už videl.“ Sadnem si na stoličku pri posteli a nastavím lampu tak, aby Líviin obrázok bol presne pred jej tvárou. Sestričky ma chvíľu pozorujú, o chvíľu sa však vrátia k svojej práci. Zrazu jej zdvihnú nohu, odložia polepenú plachtu a umývajú jej stehná vlhkými utierkami. Pohladkám Karin pod ofinou.

Lillemor stojí vo dverách vedúcich do výklenku v izbe pre príbuzných. Má na sebe spranú nočnú košeľu a hovorí, že sa poistila a vzala si tabletku na spanie. Ustlala si hornú posteľ a na vankúš položila rozsiahly Dramatikov denník od Noréna. „Ako sa máš, Lillemor?“ – „Pokúšala som sa čítať, ale nejde to,“ odpovie. „Chápem,“ odvetím. „Sven a Måns čakajú doma na Lidingö,“ povie. „Aha, dobre. Milé od Månsa, že prišiel, rád ho uvidím.“ – „Na Gotlande, v jednej galérii menom Čerešňový statok, existuje miestnosť, ktorá sa volá Líviina izba. Možno tam prišla Karin na to meno,“ napadne jej. „Neviem, to meno mi nikdy predtým nespomínala.“ – „Mala tú galériu rada.“ – „Áno, to mala.“ – „Oskarova žena sa volá Lívia, veď vieš, tá herečka.“ – „No, vlastne neviem, Lillemor.“ – „Je to pekné meno, Lívia Lagerlöfová.“ – „Áno, Lívia znie dobre.“ Lillemor drží v ruke malý sivý semišový vankúšik, nie väčší ako vajíčko, vyzerá ako vankúšik na špendlíky. Pevne ho drží v dlani. Pozriem sa naň. „Šiješ?“ opýtam sa a snažím sa na ňu usmiať. Aj ona sa pozrie na vankúšik. „Nie, volá sa to antistresová loptička.“ – „Aha, jasné.“ – „Možno je to hlúpe, no začala som ju nosiť na prechádzky. Dobre sa drží, pripomína mi Karininu ruku, keď bola malá. Často som s ňou totiž chodila do školy.“ – „Kam chodila Karin prvé roky? Vlastne to vôbec neviem.“ – „Do Bo,“ odvetí. „Jasné.“ Lillemor sa schová za dvere a povie: „Dobrú noc, Tom. Keby niečo, zavolaj. Telefón mám zapnutý.“ – „Podobne, Lillemor, dobrú noc,“ odpoviem a počkám, až kým nezačujem, že zamyká dvere.

Naučil som sa mať rád linoleum na podlahách Karolínskej nemocnice, lesklé a hmlisto biele, pripomína mi umelý ľad. Ako dieťa som si prial, aby celé Huddinge pokrýval ľad. Fascinovala ma doba ľadová, sníval som, že príde znova, aby som celý čas mohol jazdiť na korčuliach. Na korčuliach som bol silný a rýchlejší ako vták. V budúcnosti sa budem vyhýbať výťahom. Chcem mať možnosť zovšadiaľ vykorčuľovať, kedykoľvek budem chcieť a keď budem musieť. Vo výťahoch som zatvorený medzi zrkadlami alebo s cudzími ľuďmi, ktorí sú v tom alebo onom ohľade podobní Karin. Nie priveľmi, nikdy viac než pohybom ruky alebo tónom hlasu, ale ja ju tam vidím, presne takú, ako za normálnych okolností, vedľa seba vo výťahu, lenže ma nespoznáva, nevie, kto som.

Líviin inkubátor už nie je v izbe číslo15. Zastavím jednu zo sestier z novorodeneckého oddelenia, ktorú poznám zo včera. „Lívia tu nie je, kde ju nájdem, stalo sa niečo?“ Pošepne mi: „Je v poriadku.“ – „Kde je?“ vyletím. „Už nemusí byť na jednotke intenzívnej starostlivosti pre novorodencov, už ani nepotrebuje pomáhať s dýchaním,“ odpovie. „Dobre, ale mohli ste mi predsa zavolať a zobudiť ma, ležal som tam v izbe.“ – „Ospravedlňujem sa, mysleli sme si, že to nie je potrebné, len sme previezli vašu dcéru o pár izieb ďalej na tej istej chodbe, urobili sme to dnes skoro ráno, teraz leží na pozorovaní v izbe číslo 9.“ – „A tá sa nachádza kde?“ opýtam sa. „Choďte len rovno po chodbe k novorodeneckému oddeleniu, popri vchode, izbu nájdete napravo.“ – „Výborne, vďaka,“ poviem a rozbehnem sa tam.

Na podlahe pred dverami do novorodeneckého oddelenia je napísané veľkými písmenami: Stop! Menšími písmenami: Umyte si ruky! Na strope visí veľká ceduľa s textom po švédsky aj po anglicky: Umyte si, prosím, ruky. Sestrička, ktorá po mňa prišla, ide pomaly, rozpráva potichu, čelo sa jej červenie od akné. Všetok personál na oddelení sa pohybuje ticho a s takým pokojom, že to človeka upokojuje. Líviin inkubátor postavili k oknu. V tejto časti miestnosti sú ešte ďalšie dva inkubátory a štyri inkubátory v susednej sále. Vlastne je to len jedna veľká miestnosť, ktorá je rozdelená otvoreným priestorom v strede a malou recepciou. Na Líviinom inkubátore leží plachta. „Chcela som ju nakŕmiť. Nechcete to urobiť vy?“ spýta sa ma sestrička. „Ďakujem, ale musím ísť na centrálnu JIS, leží tam Líviina mama,“ odvetím a nadvihnem plachtu. „Ako sa má?“ spýta sa. „Neviem, teda, nie veľmi dobre,“ odvetím. Lívia leží s natiahnutými rukami a nohami, v ústach malý žltý cumlík, oblečené má ružové body a bielu čiapku s akýmisi plyšovými uškami. Asistentka si prezrie Líviu a povie: „Dnes alebo zajtra sa tu zastaví lekár a pozrie sa na ňu.“ – „Odkiaľ máte to oblečenie?“ opýtam sa. „Máme ho k dispozícii tu na oddelení,“ odvetí. „Líviina mama je trochu alergická na ružovú,“ zdôrazním. „Zobrala som len zopár kusov, môžem ich vymeniť, ak chcete,“ odpovie. „Tú čiapku môžete pokojne vymeniť,“ odvetím. „Pokiaľ máte so sebou vlastné oblečenie, môžeme ho, samozrejme, použiť,“ odvetí. „Zabudnite na to. Práve som sa zobudil, len blúznim, je to dobré tak, ako to je, ďakujem.“ Zdvihne hlavu nad inkubátor a nadýchne sa cez nos. „Tuším trošku smrdí. Nechcete ju prebaliť?“ opýta sa. „Čo ja viem,“ odvetím. Zdvihne Líviu za nohy a dáva mi inštrukcie. Som taký unavený, že robím len to, čo mi povie. Pozrie sa do plienky a vysvetľuje: „Toto je mekonium, predtým sa to volalo smolka, tvorí sa v detských črevách v maminom brušku.“ – „Aha, rozumiem.“ – „Prebaľovali ste teraz prvý raz?“ opýta sa. „Nie, ďakujem, tú plienku si nechcem nechať,“ odpoviem. Vyzerá zmätene, pozrie na mňa takmer vystrašene. Zahodí plienku do koša pri dverách.

Persson vyjde zo sály I a takmer do mňa vrazí: „Dobrý deň, ako sa máte? A čo vaša dcéra?“ – „Dobre. Aká bola noc tu?“ – „Laktát stále stúpa, čo je nežiaduce, snažíme sa hladinu znížiť.“ – „Dobre,“ odvetím. „Ide pravdepodobne o leukémiu, dnes jej urobíme röntgen, aby sme vylúčili všetky ostatné možnosti,“ povie. Vytiahnem si zápisník a poviem: „Karinin otec je pôvodne lekár. Čo mu mám povedať?“ – „Ako to myslíte? Povedzte mu, čo som vám práve povedal, alebo nech sa príde porozprávať so mnou, ak chce.“ – „Karin si želala, aby som sa s vami rozprával najprv ja a ak poviem, že môj svokor je lekár, možno z vás dostanem jasnejšiu odpoveď,“ vysvetľujem. „Nič vám nezamlčujeme, Tom,“ odvetí. „To si ani nemyslím, ale veľmi opatrne volíte spôsob, akým prezentujete veci. Tvrdíte, že pohár je poloplný a nie poloprázdny.“ Vyzerá zamyslene a pozrie sa smerom na chodbu. Pokračujem: „Iba pohár, ktorý sa napĺňa, môže byť poloplný. Pokiaľ sa tekutina z neho vytráca, potom je poloprázdny. To je jedno, chcem skrátka, aby ste používali správnu terminológiu. Hovorte so mnou tak, ako keby som bol lekár. Len o to vás prosím.“ – „Myslím, že rozumiem, čo chcete povedať, ale nebudeme a nesmieme hádať,“ odvetí. „Presne to mám na mysli. Čo mám teda povedať Karininmu otcovi?“ Pozrie sa na zem a odpovie: „Karin má extrémnu a dlhotrvajúcu laktátovú acidózu a veľmi vysokú hladinu laktátu, ale to sme vám už vraveli. Chápem, že je toho teraz na vás veľa, rád to s vami ešte raz preberiem. Toto ochorenie považujeme za komplikáciu, ktorú so sebou prináša akútna leukémia, avšak môže rovnako ísť o kombináciu s akútnou infekciou. Dnes začíname liečbu cytostatikami. Ale Tom, vaša žena je ťažko chorá, a to ako z krátkodobého, tak aj z dlhodobého hľadiska. Teraz urobíme všetko, aby sme jej pomohli zotaviť sa.“ Pri odchode povie čosi ako ARDS alebo možno anglické RDS.

Sestra navlhčí Karin pery penovým tampónom na tyčinke. Skúma jej tvár. „Tak Karin, už vám dám pokoj,“ dodá. Zbadá ma a vykríkne: „Dobrý deň, poďte ďalej. Hneď vás radšej pripravím na to, že Karin krváca z genitálií po cisárskom reze. Boli sa tu na ňu pozrieť lekári z gynekológie, len aby ste vedeli.“ – „Dobre, ďakujem,“ odpoviem. „Niekedy to krváca, tým sa nemusíte znepokojovať,“ dodá. „Aha, rozumiem, ďakujem.“ Posadím sa na stoličku. Sestrička sa díva na Líviinu fotografiu: „Naozaj krásne dievčatko.“ – „Áno, to áno, ďakujeme,“ odpoviem. „Lívia je pekné meno.“ – „Áno, je, vďaka.“ Usmeje sa a ja tiež. Položí dlaň na Karininu ruku: „Karin, máte krásnu dcérku a úžasného muža, ktorý je tu s vami celý čas.“ Karin určite pribrala od včera, keď som ju videl naposledy, štyridsať kíl. Povedia mi, že to spôsobil masívny prísun tekutín, ktoré sa lekári snažia dostať do jej krvného obehu: krvná plazma, natrium bikarbonát a glukóza, vo veľkej miere sa však hromadia pod kožou. Pod tenkou plachtou pripomína gigantickú medúzu. Pod pravou rukou má podporný vankúš a na prstenníku oxymeter. „Prepáčte, musí mať ten prístroj na prstenníku?“ opýtam sa. Sestru moja otázka trochu vyvedie z miery a opýta sa, čo tým myslím. „Má to určitú symboliku, povedal by som,“ vysvetľujem. „Aha, máte na mysli snubný prsteň?“ – „Áno.“ – „Ten zvykne byť na ľavej ruke.“ – „Áno, do pekla. Zabudnite na to.“ – „Karinine veci sú zamknuté v skrini, ak ste to mali na mysli.“ – „Vďaka, nemá však žiaden snubný prsteň,“ odvetím. Opäť sa na mňa usmeje. Sekundár práve píše niečo na počítači. Pri klávesnici má otvorený slovník. Zalistujem vo svojom zápisníku. Poznámky som si zapísal lajdácky, niekedy príliš malým písmom, inokedy zdobeným, sotva viditeľným, niekedy tvrdým a hranatým. „Anders, prepáčte,“ poviem mu. Lekár sa ku mne obráti. Akoby mu bolo trochu nepríjemné, že som ho oslovil krstným menom. Skôr než položím otázku, len vyhŕknem: „RDS.“ Postaví sa, ruky si vloží do vreciek a podíde ku mne. „Musíme dúfať, že to odoznie samé,“ konštatuje. „Musíme dúfať?“ Pri odpovedi vyzerá váhavo: „Toto sa môže vyliečiť iba spontánne. Mali by ste sa o tom porozprávať s Johnom, čo vám vlastne povedal?“ – „Približne to, čo ste mi práve povedali vy.“ – „Dobre, keby niečo, pýtajte sa,“ povie, sadne si a pokračuje v písaní. „Anders, prepáčte, že zase vyrušujem. Musím to počuť znovu a znovu: aká vážna je diagnóza RDS?“ Položí si lakte na stôl, hlavu otočí smerom k oknu a povie: „Je to vážne, väčšina pacientov s týmto ochorením je vážne chorých na niečo iné, ide o zápal pľúc s pleurálnym výpotkom, kolaps pľúcnych mechúrikov. Zápal spôsobuje poškodenia tela, edém, tekutinu v pľúcach.“ Pozrie sa na mňa a pokračuje: „Je to vážne, najmä keď je na príčine leukémia.“ Poznačím si to a poviem: „Ako sa vlastne tá choroba volá?“ – „Volá sa to Acute Respiratory Distress Syndrome, ARDS, kedysi sa to volalo aj šokové pľúca.“ – „Čiže cytostatiká teraz budú asi dôležité,“ poviem. „Presne tak. Naším cieľom je teraz cytostatikami zvrátiť trend, s liečbou začíname dnes, ale to, samozrejme, ARDS nevylieči. My skôr dúfame, že to vašu ženu posilní do tej miery, aby sa s tým dokázala pobiť sama.“

Cestou späť na novorodenecké oddelenie sa zastavím v miestnosti pre príbuzných. Sven a Måns sa práve rozprávajú na gauči. Lillemor sedí pri kuchynskom stole a listuje v bulvárnych novinách Aftonbladet. Posadím sa do jedného z kresiel a poviem: „Chcel by som vás trochu uviesť do obrazu.“ – „Fajn, vďaka,“ ozve sa Sven a zabubnuje si po bruchu. Viac-menej začnem čítať zo zápisníka a snažím sa veci vysvetliť najlepšie, ako viem. Lillemor uprene hľadí do zeme, Sven ma párkrát opraví vo výslovnosti niektorých medicínskych pojmov. Måns sa na Svena obráti s otázkami. Má Karinino vysoké čelo, ale jeho hlava je väčšia, je to tvrdá hlava býka. Všetko kontrolujú na internete vo svojich mobiloch a v tabletoch. „Dúfam, že ma chápete, prečo sa mi s vami nechcelo o tom hovoriť,“ poviem. „Chápeme,“ odvetí Sven. „Karin by takéto niečo sotva čakala,“ povie Måns. „Ktovie, možno aj áno. Myslím si, že by ste ju dnes mohli navštíviť. Oznámil som to na oddelení, vedia, že prídete,“ poviem a Måns odvetí: „Ak som to správne pochopil, môžeme dnes Karin na chvíľu navštíviť, a potom nič?“ – „Ale prosím ťa, Måns, prepáč, ak použijem Lenu ako príklad. Ak by tam ležala ona a pred uspaním by povedala len ty, Måns, nik iný, tak by si určite teraz sedel ako ja pred Leninými rodičmi.“ – „Chápeme,“ odvetí Sven. Måns na mňa zakričí na chodbe. Objíme ma. „Nechcem, aby sme sa hádali,“ dodá. „Veď sa ani nehádame,“ odpoviem. Opäť ma objíme a dodá: „Tom, ak by si čokoľvek potreboval, sme tu pre teba.“ – „Vďaka, Måns.“ – „Dnes večer asi zaveziem mamu domov na Lidingö, v noci vôbec nespala, je jej na odpadnutie. Vieš, aká je, obviňuje sa, má pocit, že za všetko môže ona.“ – „Dobre, odvez ju. Som len strašne unavený, Måns.“ – „Chápem, je to šialené, každopádne je veľmi fajn, že nám dovolíš navštíviť Karin, mama to naozaj potrebuje.“ Znovu ma objíme a dodá: „A keď sa to bude hodiť, mama s otcom by radi videli Líviu, čokoľvek pozitívne im teraz urobí dobre.“

Pri vchode do novorodeneckého oddelenia ma zahliadne detská sestra zo včera. Zamáva kľúčom a zvolá: „Vybavili sme vám miestnosť.“ Je z toho taká rozjarená, že sa musím opýtať: „Bol to problém?“ – „Ani nie, len tie izby sú vlastne určené pre matky, ktoré sa tam majú zotaviť z pôrodu.“ Vedie ma k levanduľovo modrým dverám s okrúhlym oknom z brúseného skla a s ceduľkou: Miestnosť pre rodinných príslušníkov I. Nazriem dnu. Tri metre za štvordielnym oknom sa dvíha holá stena z červených pálených tehál. „Ako dlho tu môžem ostať?“ opýtam sa. „Dokedy bude treba. Týždeň alebo dva, až dovtedy, kým vaša dcéra nebude môcť ísť domov.“ – „Dobre. Aj keď tu Líviina mama bude musieť zostať?“ – „Na to vám neviem odpovedať,“ odvetí. „Dobre, vďaka.“ – „Ak však príde niekto z pôrodnice a bude tú izbu potrebovať, budeme vám musieť nájsť niečo iné,“ dodá. Vojdem dnu a obzriem sa. Vlastná sprcha, toaleta, posteľ pre pacienta, nad ňou prívod kyslíka a vzduchu, rozkladacia nástenná posteľ, stoličky, chladnička na úschovu umelého mlieka a materského mlieka, nástenka, prebaľovací pult. Odovzdá mi kľúč a prejde predo mnou do monitorovacej sály. Na Líviin inkubátor niekto umiestnil laminovaný list. Je na ňom napísané: Lívia Lagerlöfová. Matka: Karin. Otec: Tom. Sestrička posunie kreslo a stoličku k inkubátoru. Vyzlečiem si tričko a posadím sa. „Už ste to niekedy robili?“ opýta sa. „Pochopil som, že všetko musí byť sterilné, potiaľ tomu rozumiem, nikdy som ju však nekŕmil cez sondu,“ odpoviem. Zdvihne Líviu, ktorá ma na sebe len plienku a položí cez nás prikrývku. Naplní striekačku umelým mliekom, pripojí ju na sondu v Líviinom nose a povie: „Zatlačte asi jednu takúto čiernu čiarku za minútu. Ak to budete robiť príliš rýchlo, bude vám vracať. Ak budete príliš pomalý, bude kričať. Takisto dajte pozor, aby v sonde neboli vzduchové bubliny, potom bude mať plyn v brušku.“ – „Aha, myslím, že rozumiem.“ Rapídne som schudol, už aj predtým som bol vyziabnutý, vidieť mi rebrá, som strašne bledý, plný žíl a uhrov, slnko sa ma nedotklo viac ako rok. Lívia ma oňuchá. „Asi to nie je práve najpríjemnejšia hruď, je to však všetko, čo mám,“ zašepkám jej. Položí si ucho na mňa a zaspí takmer na hodinu, kým príde sestrička a opýta sa, ako sa máme. „Myslím, že dobre. Ešte stále však spí,“ poviem. Pozrie sa na striekačku naplnenú mliekom a odvetí: „Môžete ju kŕmiť, aj keď spí.“ – „Aha, dobre.“ Stisne striekačku a dodá: „Mlieko vychladlo, asi to budeme musieť urobiť ešte raz.“ Keď som späť v miestnosti pre rodinných príslušníkov I, stiahnem nástennú posteľ a ľahnem si. Pozriem sa na lôžko pre pacienta na druhej strane miestnosti, ktoré je dokonale ustlané. Presuniem sa k oknu, šikmo hore zbadám sivú oblohu medzi plechovými strechami pripomínajúcimi smolu, šikmo dolu sa vysúva štrková terasa s umeleckým dielom, veľkými farbenými sklenenými vajcami, ktoré sú nahromadené na zrkadle pripomínajúcom kaluž. Z miestnosti pre rodinných príslušníkov II počuť televízor.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V každom okamihu sme ešte stále nažive.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.