Do průvanu za uši
tatínci se nevěší

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Alena Čálková

Do průvanu za uši tatínci se nevěší – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

V panelákovém bytě na sídlišti bydlí s rodiči sedmiletý kluk Bruno. Na školní fotografii byste ho viděli jako šklebícího se modrookého blonďáka se šňůrkou na krku, na níž nosí uvázanou minipropisku. Protože Bruno nikdy neodchází z domu bez tužky a bez notýsku. Je totiž vyšetřovatelem ve výcviku. Nikdo z dětí, které na té třídní fotce jsou, o tom zatím nemá ani potuchy, dokonce ani paní učitelka, která už je natolik stará, že by nějaké to tušení mít mohla. Ale kdepak, netuší vůbec nic! Správný vyšetřovatel totiž pátrá inkognito, tedy v utajení. A to by zejména Brunovy spolužačky neunesly… Rozneslo by se to dřív, než by se Bruník dostal k nějakému pořádnému případu.

A tak je pro většinu spolužáků Bruno prostě divnej propiskáč. Zato pro maminku je Bruno princ z pohádky, protože má světlé kudrnaté vlasy, kterým by prý náramně slušela královská koruna. Pro tatínka je Bruno šampion. Tatínek dokonce říká, že Bruník je celý on, když byl malý, a že je i stejně mrštný a šikovný. Mohl by tedy posbírat všechny zlaté poháry a medaile z plavání, skoku do dálky i běhu na sto metrů, prostě všechny trofeje, které tatínkovi údajně vždycky sebrali přímo před nosem.

Ale Bruno nechce být ani princem, ani šampionem, Bruno chce být opravdovým detektivem! Jenomže v Brunově okolí se moc záhad nevyskytuje. Poslední zajímavou pátrací akcí, kterou Bruno zdárně vyřešil, bylo záhadné mizení rozkvetlých orchidejí na společné chodbě v jejich paneláku. I když zprvu nebylo jasné, jestli kytky po zálivce nemají extra výživnou sílu, která jim umožní létat, takže při první příležitosti zmizí otevřeným oknem ven, ukázalo se, že jde o přímo ukázkový případ k vyšetřování. Po čase se orchideje opět objevily na stojánku na chodbě, ale odkvetlé a seschlé. Nakonec se při domovní schůzi zjistilo, že kytky nejsou očarované žádným kouzlem, ani neumí létat, ale že si je v nejhezčím rozkvětu tajně odnáší sousedka Pavelková. Vystavuje si je v oknech své staromódní ložnice. A kdo na to přišel? Samozřejmě že Bruno, který neváhal při jakémkoliv hluku z chodby přisunout židličku ke kukátku u dveří a sledovat, co se za nimi děje.

Jenže se sousedkou Pavelkovou to nebylo všechno! Současně s vyřešením ztracených květin se rozlouskla i otázka úklidu společné chodby neboli sousedčiných bolavých zad. Paní Pavelková totiž tvrdila, že jí ukrutná bolest zad nedovolí ani krok, vždycky když na ni s úklidem měla přijít řada. Celý týden se pak podle svých slov nemohla hnout, a o úklid se museli podělit ostatní sousedé. Tahle kamufláž by jí možná procházela až do dnešního dne, ovšem to by ji Bruno nesměl vidět na koupališti, kde stála nedočkavě ve frontě na zmrzlinu. A když se potom večer u stánku s párky v rohlíku vyhlásila slevová akce, paní Pavelková přímo trhala rekordy v běhu na sto metrů, čímž se ukázalo, že sousedům lže. Bruno si tehdy do notýsku pyšně zapsal: Případ Úklid úspěšně vyřešen. A to byla přesně ta chvíle, kdy ho sousedka Pavelková začala nesnášet.

A potom zase dlouho nic. Život běhal v poklidných kolejích, jak by řekla Brunova babička. Až se jednou objevilo něco, co si rozhodně žádalo Brunovu pozornost, a bylo úplně jasné, že jestli nezasáhne, u nich doma se stane velký průšvih.

Kapr proti kosatce

„Tatínku, ty jsi sebou dneska v noci zase házel jako kapr na suchu,“ usmála se maminka, když ráno při snídani nalévala z konvice čaj. Bytem voněly čerstvé vafle a tatínkova i Bruníkova aktovka už u botníku čekaly, až se konečně podívají ven. „Tobě se muselo zdát něco nevídaného!“

Tatínek se zakousl do rohlíku s máslem a s plnou pusou, jak se to nemá, odpověděl: „Tak o tom nic nevím, maminko. Já totiž v noci spím a nekontroluji ani sebe, ani tebe. Možná by sis ze mě měla vzít příklad…“

Samozřejmě že tatínkovi se maminčiny ranní otázky vůbec nelíbily. Poslední dobou se ho totiž vyptávala pořád na totéž — jestli se cítí dobře, jestli má pocit, že hluboce spí a nic ho netrápí. Občas se ho s úsměvem zeptala, zda v mládí netoužil být artistou na visuté hrazdě, protože to okolo půlnoci vypadalo, že trénuje parádní číslo a že jestli to takhle půjde dál, bude si muset tatínek ustlat v obýváku. Maminka totiž rozhodně o žádnou noční estrádu nestojí. A tatínek už taky není nejmladší a měl by se nad sebou zamyslet, protože s jeho vysokým tlakem a nízkým sportovním talentem si akorát užene nějaké zranění.

„Možná se ti, tati, zdálo, že jsi ta kosatka, co uvízla na břehu a museli ji tahat řemeny zpátky do moře!“ vykřikl nadšeně Bruník a obratně napodoboval záchrannou akci. „Kdybych mohl, hned bych šel zjistit, jak se ti to mohlo stát.“

Tatínek se cítil hluboce dotčený.

„No dovol? Já a kosatka?! Vždyť každý den běhám… za mamikou… a ještě nedávno, a to ti maminka může z dobových fotografií potvrdit, jsem měl na rukách místo svalů kopce! Co kopce, Kilimandžára!“ povytáhl tatínek obočí a nadšeně zvedl pravou paži, která momentálně místo Kilimandžára připomínala spíše skalní převis. „Víš co, asi se to celé zdá naší mamince. Já to vidím jasně. Moje sny jsou v naprostém pořádku a nemusíte se o mě bát, ale mamince by možná neuškodil meduňkový čaj před spaním.“

„Jak myslíš, tatínku,“ vzdychla maminka a na čele se jí udělala nepěkná dlouhá vráska. „Chtěla jsem jen té záhadě přijít na kloub. Ale když je ti to jedno, už ti nic říkat nebudu, a ani starosti si dělat nebudu. A jestli chceš, tak se klidně přestěhuj do obýváku, já budu mít klid, a ty si tam můžeš zkoušet to svoje vystoupení třeba pětkrát dokola.“

To už se maminka trochu zlobila, a Bruník poznal, že ta opakující se noční záležitost s tatínkem ji opravdu trápí.

Koupelnové překvapení

Večer maminka poprosila tatínka, jestli by za ni mohl Bruníka vykoupat, protože by si ráda zaskočila k sousedce Kláře na kus řeči. A jak se později ukázalo, byla to ta největší klika v celém tajném případu.

„Ale samozřejmě, maminko! Běž, my to tady zvládneme, viď, šampione?“ odpověděl tatínek a přitom se pořád díval do počítače.

Někdy to až vypadalo, že v tom počítači žije ještě jedna maminka a jeden Bruno, protože tatínek tam na ně mluvil tak často, že to těm skutečným přišlo velmi pravděpodobné.

To by měl asi tatínek radost, kdyby měl navíc jednu maminku, která by mu každý den připomínala, co vyváděl v noci, pomyslel si škodolibě Bruník. On sám by tedy rozhodně radost neměl. Už takhle musel na hraní s tatínkem dlouho čekat, a dělit se o něj ještě s tím jedním klukem, to by ale ze svého tatínka neměl naprosto nic.

Jen co za maminkou zaklaply dveře, poslal tatínek Bruníka rovnou do koupelny.

„Svlíkni se a já ti hned přijdu napustit vodu,“ sliboval mu. „Budeš se dneska zase potápět?“ zeptal se, ale opět to vypadalo, že mluví na toho kluka v počítači.

Bruník věděl, že s odpovědí se namáhat nemusí, mělo by to asi stejný smysl, jako třeba koupit veverce louskáček… A tak se jen tiše svlékl a chvíli se probíral šampony a sprchovými gely, kterých měli na poličce u vany vystavenou pěknou řádku.

Ale brzy bylo jasné, že tatínek na Bruníka dočista zapomněl.

„Tatííí, já už mám husí kůži. Pojď mi napustit vanu! Takhle se nestihnu umýt, než přijde mamka. A víš, že pak budeme mít oba průšvih.“

„Jistě!“ volal tatínek. „Už běžííím! Jenom to tady pro jistotu uložím!“

Ach jo, zoufal si Bruník, zase si musí vystačit sám. Tak tam stál, koukal se do zrcadla, a vybavila se mu scéna z filmu, kde hlavní hrdina měnil po zhasnutí světla tvář. Jednou byl klukem, podruhé princeznou, potřetí dinosaurem… To by měl tatínek šok, kdyby to fungovalo i u nich doma — přišel by mu napustit vodu a ve vaně by na něj místo synka čekal třeba lachtan!

Bruno zkusil zhasnout světlo, chvilku počkal a pak napjatě rozsvítil. Otevřel oči, podíval se do zrcadla… Ale kdepak. Kouzlo nefungovalo, před zrcadlem stál pořád malej kluk, akorát už se neusmíval a tvář měl zkřivenou pořádným naštváním.

„Tatííí, mně se z tý zimy už chce čůrat!“ volal z koupelny.

„Tak utíkej na záchod, hnedle jsem u tebe,“ houkl tatínek zpátky.

Bruník si tedy odskočil a potom si krátil čas pokusy se žárovkou. Světlo, tma… Rozsvěcel a zhasínal, přitom zkoumal, co se stane. Blik, blik. Blik, blik.

Nedělal nic, když vtom v žárovce na stropě zapraskalo a koupelnové světlo několikrát líně zablikalo. A nakonec… nakonec kolem něj něco proletělo!

To něco vypadalo jako mohutný motýl s dokonale vybarvenými křídly a dokonale otrávenou náladou.

„Co potřebuješ?!“ ozvalo se Brunovi u ucha. „Proč mě voláš? Copak to se dělá, někoho zdržovat od práce?“

Bruno překvapeně zvedl hlavu a zadíval se na malé stvoření. Nemohl uvěřit, že kolem něj právě lítá malinká víla. Cože? Víla? A u něj doma? Nechytil už z toho věčného čekání a příšerné zimy horečku s halucinacemi?

„Kdo… Kdo jsi? A kde ses tu vzala?“ vykoktal Bruno.

„No, metrem jsem asi nepřijela,“ spustila víla nakvašeně.

Bruno na ni dál nevěřícně zíral. Víla si mu sedla na rameno a nožičkou křehkou jako neuvařená špageta naštvaně podupávala do rytmu.

„To není možný…“ promnul si oči Bruno. „Víly neexistujou! Ty jsou přece jenom v pohádkách pro holky!“

Víla se dramaticky plácla do čela: „A jéje, další překvapenej…“

A byla přitom tak legrační, že se Bruník začal smát.

„Tak já ti to tedy řeknu, abychom se zbytečně nezdržovali. Já jsem víla Dospělka. Hlídám a napravuji chování dospělých. Za dva dny, sedm hodin a čtyřicet dva minut to bude přesně osm let.“

„Hlídáš dospělé? Copak to se taky dělá?“ žasl Bruno.

„Musí,“ kývla bradičkou víla. „Někdo je musí mít pod kontrolou. Vy děti máte na hlídání rodiče, učitelky nebo dědečky a babičky. Ale viděl jsi už někdy, aby někdo hlídal dospělé? Aby třeba babička naplácala tatínkovi?“

Ta představa Bruna rozesmála.

„Nevěděl jsem, že i dospělí… zlobí,“ žasl.

„To víš, že zlobí, a jak! Ovšem dospělí to před dětma umí schovávat. Něco provedou, ale umí se z toho šikovně vykroutit. Mají na to svoje krycí kamarády. Říká se jim argumenty. S těma se taky časem seznámíš…“

„A zlobí i náš tatínek?“ zajiskřily Bruníkovi oči a už se těšil, až mu mu víla poví, že i tatínek občas vyvede něco špatného a že když se na něj posledně tak příšerně rozzlobil, nebyl vlastně úplně svatý, jak by se zdálo.

„Tvůj tatínek? Tedy, kluku! Tvůj tatínek, to je naprostý expert! Těžký případ! Na něj už dokonce povolali i oddělení Nočních náprav. A to je ten nejpřísnější úsek, jaký u nás ve Vílovicích, v Institutu chování dospělých, máme.“

„Institut chování dospělých?“ zopakoval Bruník krkolomně.

„Ano, přesně tak. Babičky a dědečkové v hlídání dospělých totiž selhávají, a tak jsme tu my. Ale neboj, nepoužíváme žádné tělesné tresty, jenom se snažíme zlobení dospělých v noci napravit.“

„Vážně? A jak se to dělá?“

„Celkem jednoduše. Když dospělí večer usnou, myslí si, že se jim zdají obyčejné sny. Někomu hezké, někomu zase divoké, a někdy i špatné. Dospělí se smířili s tím, že si za sny mohou sami, že prý co přes den dělali a jak se cítili, to se jim v noci ve snech vrátí… Ale ve skutečnosti je to úplně jinak! Ty sny jim posíláme my. A vždycky přesně podle toho, jaký sen si zaslouží a jak moc v něm potřebují napravit. Když dospěláci přes den zazlobí jen trochu, pošleme jim nějaký divočejší sen. A v něm jim domlouváme. Pokud se nepoučí a zlobí pořád dál, nasazujeme horší sny a někdy… někdy dokonce i noční můry! A když se nepoučí ani z takové domluvy, přichází na řadu noční náprava. A tu má teď i tvůj tatínek.“

„Ty myslíš ten tatínkův noční cirkus? Kapra na suchu, jak říkala maminka?“ zeptal se zvědavě Bruník.

„Ano, přesně tak! Při nočních nápravách bereme ve snech dospělé k nám do Vílovic. A tam se během našich úkolů napraví každý zlobivý dospělák. Ať už napoprvé, nebo později.“

Bruníkovi připadalo, jako by byl v nějaké pohádce. Anebo v nějakém pěkném snu za odměnu. Na rameni mu seděla víla, vyprávěla mu o své důležité práci a jeho to moc zajímalo. Vlastně byl najednou rád, že tatínek pořád sedí u počítače a s tou vanou na něj zase úplně zapomněl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Do průvanu za uši tatínci se nevěší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.