Peter Wohlleben

MOUDROST LESA

Elektronická kniha

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o. v roce 2018

Nové sady 2

602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

Tel. 725 518 237

Original title : Der Wald – ein Nachruf. Wie der Wald funktioniert, warum wir ihn brauchen und wie wir ihn retten können – ein Förster erklärt by Peter Wohlleben

© 2013 by Ludwig Verlag, München

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: únor 2019

Formát elektronické knihy: EPUB

ISBN 978-80-88316-09-1

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

Přeložila: Magdalena Havlová

Odborná redakce: Dr. Ing. JUDr. Martin Flora

Jazyková redakce: Lenka Pučalíková

Sazba a návrh obálky: Pavel Mahovský

Fotografie na obálce: Andre/Adobe Stock

Tisk a vazba : CPI Moravia Books, s.r.o., Pohořelice, Česká republika

Počet stran: 255

ISBN 978-80-907197-4-3

Knihy lze zakoupit se slevou 20 % přímo u nakladatele na www.knihykazda.cz nebo v knihkupectvích.

Úvodem

Stojím před obrovským bukem. Jeho hladká kůra je z jedné strany světle šedá, z druhé zvlhlá nočním deštěm. Listí je cítit houbami a tlením. Ještě jednou vzhlédnu do široce se rozpínajících holých větví jeho koruny. Má za sebou nějakých 170 let. Ze zamyšlení mě vytrhne varovné volání lesních dělníků a já bezděčně ustoupím o pár kroků stranou. Motorová pila zavyje, kolem létají bělavé třísky. Ostří se neúprosně zahryzává do dřeva a za chvíli už projede stromem zachvění. Koruna se dá téměř nepozorovaně do pohybu, avšak okamžitě nabírá na rychlosti. Kmen sténá a skřípe, větve šustí a buk posléze dopadne na zem tak tvrdě, že to cítím ve svých chodidlech.

Mé emoce jsou jak na horské dráze. Na jedné straně stojí mocné síly, jež takový akt probudí k životu. Mohutný kmen, ta spousta využitelného dřeva, které se bude na můj pokyn zpracovávat. Současně se ale potichu vkrádá lítost, narůstající s každým poraženým kmenem: Vždyť já vlastně likviduji poslední staré listnaté porosty obecního lesa, poslední mohutné buky a duby. Zůstává pouze dorost, starý několik málo let. Tenhle „les“ mi nesahá ani po bradu. Je to skutečně to, co pro naše životní prostředí chci?

Od této profesní epizody mezitím uplynulo dvacet let a staré lesy naší obce se staly přírodní rezervací. Trvalo dlouho, než jsem pochopil, co se tam venku odehrává, jak les vlastně funguje a jak se na něm může podepsat chování lidí. Znovu a znovu jsem pátral po smyslu své práce, nejen jako lesník, ale i jako člověk, jehož místo je v 21. století. A přestože tento proces učení nikdy neskončí a já stále ještě chybuji, se stromy jsem se usmířil. A teď, po pětadvaceti letech činnosti v oboru, spolu práce a ochrana přírody konečně souzní. V poslední době mi nový, otevřený pohled na náš největší ekosystém umožňuje neustále objevovat překvapivé skutečnosti, které se na žádné z vysokých škol neučí.

Les stojí původní, nezničené přírodě pořád ještě nejblíž. Zmatky a spěch každodenního života se v něm, jak se zdá, ztrácejí. Když vítr rozechvívá vrcholky stromů, ptáci zpívají a zeleň listů harmonicky přechází do blankytu nebes, tehdy můžeme zhluboka dýchat a uvolnit se. Vědomí, že lesy jsou nepostradatelné pro čistou pitnou vodu, zdravý vzduch a pestrou škálu rostlinných a živočišných druhů, umocňuje kladné pocity. Je ale to, co vidíme, skutečně nedotčená příroda? Od té doby, co se kriticky zaobírám svým vlastním profesním odvětvím, mi mnohé zalesněné plochy připadají jako zelené kulisy, za nimiž se tvrdě a nemilosrdně obchoduje. Svět zvířat je přitom vytlačován na okraj a považován za nemilou překážku, stromy se chápou jako dodavatelé dřeva s omezenou životností.

Zelené ostrovy s nenarušeným společenstvím všeho živého nicméně stále ještě existují. I když to už nejsou pralesy, ale spíše divoké kulturní porosty, lze tu pozorovat sociální život stromů, objevovat nové druhy živočichů v sotva probádané půdě nebo zkrátka jen cítit, jak to v opravdovém lese chodí. Avšak i tyto plochy se den po dni zmenšují, aby ustoupily novým plantážím jehličnanů. Veřejnost to naneštěstí téměř nepozoruje a skutečně nápadné změny se pak zpravidla připisují na konto odumírání lesů či klimatických změn.

Mnohdy jsou to lesy nás všech, v nichž se takovýmto způsobem hospodaří, většina lesních závodů totiž spadá do majetku státu, měst či obcí. A proto bych si přál více kritických „akcionářů“, kteří tento citlivý ekosystém pomohou ochránit.

Máte chuť mne doprovodit? Zvu vás na procházku lesem, na objevitelskou výpravu za posledními tajemstvími, která leží přede dveřmi našich domovů. Nejdřív bych vám ale ještě chvíli vyprávěl o své vlastní cestě do lesa…

Jak jsem se stal hajným

Už jako malý chlapec jsem se chtěl stát ochráncem přírody. Rodinné dovolené v kraji Allgäu či na ostrovech v Severním moři ve mně probouzely hlubokou touhu po širých, původních krajinách. Vždycky po návratu domů jsem propukl v pláč. Tato touha ve mně přetrvala dodnes.

Ochrana přírody není studijním ani učitelským oborem, a tak jsem se po maturitě zapsal na studium biologie, i když mi nebylo tak úplně jasné, co si s touto kvalifikací později počnu. Jednoho dne mi maminka přinesla novinový článek, jímž okresní úřad v Koblenzi vypisoval místa k internímu vzdělávání na lesníka. Vedle dalších 200 uchazeček a uchazečů jsem se potil nad výběrovým testem, zaměřeným na politické otázky, a řešil menší početní úlohy, načež mě pozvali před tříčlennou přijímací komisi. Ta kladla obvyklé dotazy, například proč se člověk chce stát zrovna lesníkem. Pak to začalo být choulostivé. „Už jste byl na vojně, nebo teprve půjdete?“ Zrudl jsem. Ne, odpověděl jsem, kvůli mé výšce 1,98 m mě osvobodili. Takže neschopen. Hloupé bylo jen, že lesní správy bývají zarytě konzervativní orgány, které všechno vojenské vyloženě milují. Není divu – zeleně odění strážci lesa se dříve rekrutovali z vojenských pluků takzvaných myslivců – a ještě teď se na každého, kdo neměl odslouženo, hledělo úkosem a s nedůvěrou.

Měl jsem za to, že jsem propadl, a už jsem se viděl, jak vysedávám v posluchárně coby student biologie. Tím více mne o několik týdnů později překvapilo vyrozumění, že mohu k 1. září 1989 nastoupit do služby jako elév. Hurá!

V tentýž den jsme byli pozváni do Koblenze na recepci k vedoucímu okresnímu činiteli, která proběhla jinak, než jsme si představovali. Prošedivělý politik nedal roznášet sekt a jednohubky, nýbrž nás hromovým hlasem napomínal, abychom neposlouchali žádné moderní rozhlasové stanice. Náležitě zpraženi jsme očekávali další bod programu, jenže to už bylo vše: Vítejte v realitě!

Z ročního „noviciátu“ se vyklubalo praktikum, předcházející vlastnímu studiu. Byl to veselý, bezstarostný čas, prožitý ve společnosti dalších mladých kolegů, i když nám neustále dávali najevo, že jsme začátečníci, a tudíž stojíme na nejnižším stupínku. Koneckonců jsme ještě nebyli úředníky. Trávil jsem mnoho času s lesními dělníky ve cvičném revíru a vykonával těžkou fyzickou práci. Ať už se jednalo o kácení, stavění plotů, či výsadbu, ať svítilo slunce, nebo padal sníh, za každého počasí jsem se seznamoval s celou škálou činností. Dělníci měli radost, jejich úkolová mzda stoupala i dík mé účasti, kterou si prostě zapsali do svých vlastních výkazů.

Se zelenou realitou jsem byl konfrontován hned ve svůj první pracovní den. Tehdy, v devatenácti letech, jsem ještě neměl auto a 15 kilometrů k hájence mistra zodpovědného za moji výuku jsem urazil na kole. Moje oblečení se skládalo z modré vatované bundy a světle modrých džínů. Vím to tak přesně proto, že mi tím pádem už v prvních hodinách mé nové životní etapy bylo trapně. Modrá! To prostě nešlo. I ti služebně nejmladší měli být v zeleném, takže jsem si následující víkend zakoupil v loveckých potřebách v Bonnu manšestrové pumpky a mysliveckou košili – obojí samozřejmě olivově zelené. Podkolenky, které mi upletla matka, se k tomu hodily, takže jsem konečně mohl nastoupit službu s hlavou hrdě vztyčenou.

První ročník nám přinesl několik studijních pobytů ve falcké vesničce Trippstadt. Tam jsem se seznámil s dalšími adepty. Na rozvrhu bylo zacházení s motorovou pilou, stejně jako péče o výsadbu a používání insekticidů.

Na podzim následujícího roku nás všechny jmenovali úředníky na dobu určitou, načež jsme přesídlili na specializovanou vysokou školu lesního hospodářství v Rottenburgu nad Neckarem, což byla instituce společně provozovaná několika spolkovými zeměmi. Toto interní studium pro potřeby lesní správy s dvěma praktickými a dvěma studijními ročníky fungovalo podobně jako takzvané studium duální: Dostávali jsme mzdu a za to se zavázali k následné práci pro zmíněný úřad. Škola byla malá a přehledná, téměř rodinná, avšak s přísnými pravidly. Docházka na všechny přednášky byla povinná ; diskuse o předkládané učební látce se nekonaly, a nebyly ani žádoucí. Teprve později jsem si ujasnil, že nás tehdy všechny postavili do „správné“ linie nebo, jak se říká, do latě.

Zlatým hřebem byl výdej uniforem. Konečně jsme vypadali jako opravdoví lesníci! Zelená saka s tmavě zelenými klopami, zelené výložky nárameníky, které nás identifikovaly coby čekatele, k tomu myslivecký klobouk, samozřejmě také zelený a opatřený zemským znakem Porýní-Falce – takto vystrojeni jsme se cítili důležití. Při některých exkurzích bylo nošení uniformy povinné a my jsme tento příkaz rádi plnili.

Po roce biflování měla následovat postupová zkouška, kterou jsem vyhlížel se smíšenými pocity, protože jsem byl tak trochu líný a skoro jsem se neučil. Můj kamarád Wolfgang – ani on se žádnou obzvláštní pílí nevyznačoval – rovněž propadal pochybám, čím více se termín blížil. Narychlo jsme se rozhodli obětovat víkend a zůstali na škole, abychom si ještě jednou prohlédli sbírky. Kousky dřeva těch nejdůležitějších stromů stály pečlivě roztříděné na stolech a na stěnách viselo nářadí pro lesní dělníky. Krom toho všeho se tam našla i vycpaná zvířata, zírající na nás skleněnýma očima, a – co bylo obzvlášť důležité – sbírka hmyzu. Zírali jsme na tisíce brouků, jehlami připíchnutých k polštářkům z pěnové gumy a po jednom umístěných do krabiček. Vedle každého z nich ležel kousek dřeva či kůry s typickými stopami aktivity příslušných škůdců. Jeden student, který sám sebe i nás ostatní přiváděl k šílenství tou spoustou učební látky, kterou považoval za minimum toho, co je třeba stoprocentně zvládnout, tu, jak se zdálo, pobýval tak často, že jsme si kladli otázku, zda v místnosti se všemi těmi exponáty náhodou také nepřespává. Když nás viděl přicházet, okamžitě spustil přednášku o kůrovcích. Jedno pojmenování mi připadalo zvlášť bizarní a nedůležité. „Toto je typická stopa lýkožrouta smrkového.“ Stěží jsem potlačoval smích a hleděl na Wolfganga, který na tom byl podobně. Obrátili jsme oči v sloup, opustili zaprášenou sbírku a šli si dát zmrzlinu.

Nazítří se konala ústní zkouška z oboru ochrany lesa, k níž patřila i entomologie, nauka o hmyzu. A co mi tak asi profesor předložil? Lýkožrouta smrkového. Trefa. Tento název se mi tehdy vryl do paměti. Důležité však bylo, že jsem ve zkoušce obstál a konečně směl zase do lesa!

Ve třetím ročníku jsme museli, každý na jiném pracovišti, předvést, co jsme se naučili. Já jsem byl přidělen na jeden z lesních úřadů v kraji Eifel, kde šly hodiny ještě trochu pomaleji. Obhospodařoval obrovskou lesní plochu vlastněnou státem a navzdory zákonnému pověření, aby se staral především o stromy, považoval za hlavní pole své působnosti lov. Jeleni a mufloni se tu chovali ve velkém, což mi ale tehdy nepřipadalo podivné, nýbrž vzrušující. Pro mne jakožto naprostého pěšáka byly možnosti odstřelu omezené. Lesnickému dorostu se přenechávaly leda tak vypelichané srny krátce před smrtí hladem. Vypasení jeleni s rozložitým parožím byli rezervováni pro jiné: Tato žádaná zvířata si směli skolit ministerští úředníci, lovící hosté z ekonomické sféry nebo vedoucí lesních správ. Normální hajní se k takovým nositelům trofejí dostali jen jednou za život, a sice na konci své služby, kdy jim přiřkli takzvaného „penzijního jelena“. Tehdy jsem takovýto management lesní zvěře považoval za něco naprosto logického a provozování honitby pro mě tvořilo důležitou součást mého budoucího povolání.

Sám jsem se Dianině přízni netěšil. Jen jednou, při jakési štvanici, se to málem stalo. Při takové příležitosti totiž může každý střelec, to znamená i studenti, vzít na mušku jakoukoli zvěř, jejíž odstřel schválily úřední plány.

Už zdáli jsem slyšel štěkat psy, kteří běželi směrem ke mně. Protože se zdálo, že před sebou něco ženou, nachystal jsem se ke střelbě. V podrostu zapraskalo a vyběhl mladý jelen. Sice s malými parůžky, ale přece stále o pár čísel větší, než by se hodilo pro zelenáče, jakým jsem tehdy byl. Asi sto metrů ode mne stál příslušný revírník. Byl známý tím, že jeleny krmí a šetří tak dlouho, až je možno je skolit coby nositele mocného paroží. Nad tím, že se takhle decimuje jeho milovaná vysoká zvěř, mu muselo krvácet srdce. A právě mně, jako jednomu z nejníže postavených, takový exemplář vběhne přímo do rány. Takže pustil psa, který vedle něho do té doby poslušně ležel, na volno. A čtvernožec přesně věděl, co má udělat. Koutkem oka jsem ho viděl, jak vybíhá, ba přímo letí směrem ke mně. Se zalícenou puškou jsem si už v duchu užíval svůj střelecký úspěch, když tu jelen zpozoroval psa, otočil se na zadních a zmizel. Konec snu, byl pryč.

V ten mrazivý zimní den jsem ale přece jen mohl ještě vykonávat „loveckou“ práci. Spolu s ostatními „učedníky“ jsem byl odvelen do komory, kde ležela zastřelená zvířata. Normálně si každý lovec sám chystá svoji kořist k prodeji, to znamená, že ji musí vyvrhnout. K tomu se podélným řezem od konečníku po chřtán otevře břišní dutina a odstraní veškeré vnitřnosti. Pak může maso vychladnout a nekazí se tak rychle. Při tomto honu, který se konal na pozvání ministerstva, bylo všechno trochu jinak. Hosté totiž mrzli a chtěli rychle do hostince, kde na ně čekalo uzené, bramborová kaše, kyselé zelí a nějaké to pivo.

Lesnický dorost za ně tedy musel při teplotě minus pět stupňů vyřídit tu krvavou práci, než se také mohl jít posadit do tepla šenkovny. Ještě si vzpomínám, že jsem musel zpracovávat tlustého kňoura. Příšerně zapáchal a jeho břicho bylo plné tuku ze zimního výkrmu. Holýma rukama jsem se hrabal ve vrstvách sádla a téměř znecitlivělými prsty vytahoval střeva, plíce a játra. Ještě několik dní poté jsem cítil na kůži ten zápach.

Podobně se nám vedlo během celého roku praxe. Vždycky se velmi přesně rozlišovalo mezi jednotlivými příčkami služební hierarchie. Zcela nahoře byly vyšší hodnosti, zde konkrétně v podobě vousatého vedoucího lesního úřadu. Jeho uniformu zdobily nárameníky, jejichž prýmky byly lemované stříbrem. U revírníků tahle nádhera chyběla, zato ale měli na šňůrkách kovové žaludy. Pro čekatele, jako jsem byl já, zůstaly zelené obruby výložek bez ozdob. Žebříček však ještě pokračoval směrem dolů. Zaměstnanci lesního úřadu, kteří byli ryze kancelářskými silami, tehdy jednoznačně stáli na nižším stupni nežli já, takže byli na služební porady zváni jen tu a tam. Při veřejných recepcích museli dokonce roznášet nápoje a chlebíčky. Uklízečka, rovněž státní zaměstnankyně, byla i při těchto příležitostech z účasti vyloučena. Myslím, že většina pracovníků ani neznala její jméno.

Poté, co jsem se poučil, jak funguje svět hajných, jsem se vrátil do dalšího ročníku na specializovanou vysokou školu. Táhl se stejně jako ten první, přičemž nás blížící se vážnost skutečného profesního života vyburcovala k poněkud větší píli. O 14 měsíců později se v šedivý říjnový den konaly naše státnice. K tomu odvezli celý ročník autobusem do oblasti Westerwald, abychom přímo na místě a z očí do očí jednotlivě odpovídali na otázky. Moje odpovědi byly zřejmě v pořádku, protože nedlouho poté jsem držel v ruce diplom. Byl jsem lesník! A protože můj prospěchový průměr byl dobrý, tak si mne hned ponechali jako úředníka. Tehdy jsem byl pyšný na dosažené úspěchy, měl jsem za to, že jsem došel do cíle a s radostí hleděl vstříc své budoucí kariéře. To, že svůj postoj po pár letech změním a to, čemu jsem se pracně naučil, hodím přes palubu, jsem tehdy ještě nemohl tušit.

Ze studií do lesa

Takže jsem stál na startu coby novopečený lesník: Hrdý na úspěšně složené státnice a pln činorodosti a radostného očekávání, co se působení v lese týče. Už jsem se viděl, jak procházím hájem, užívám si čerstvého vzduchu, zkrátka vedu život revírníka tak, jak jsem to viděl u svých mistrů v čase praktické výuky. Ředitelství lesů mne však zase rychle vrátilo na půdu skutečnosti. Mladým lesníkům nabízeli místa, která jinak sotva koho ze správy zajímala. Pro lidi lesa je takovým místem psací stůl. Moje snoubenka tehdy pracovala v administrativě jedné bonnské firmy a já jsem usiloval o přeložení co nejblíže k hranici spolkových zemí Porýní-Falc a Severní Porýní-Vestfálsko, abychom se alespoň mohli sestěhovat. Výsledkem bylo vedoucí kancelářské místo v malé budově lesního úřadu jednoho městečka v regionu Eifel.

Ve svůj první pracovní den jsem byl nadšeně přivítán oběma tamními zaměstnanci, kteří mi také okamžitě nabídli tykání. Žili v jasně definované hierarchii a takzvaná první zaměstnankyně byla zvláštní kalibr. Třiašedesátiletá dáma v malých místnostech bez zábran vypouštěla oblaka cigaretového dýmu, dávala si od svého podřízeného vařit kávu a hned také rozhodla o tom, co mám dělat a co ne. Když ode mne něco potřebovala, tak prostě zavolala: „Petříku!“

Týdny plynuly a moje nevole postupně narůstala. Neměl jsem potuchy, co má takový vedoucí kanceláře vlastně na práci, a tak jsem navštívil kolegu na sousedním lesním úřadě a dal si vysvětlit, jak to v takové instituci chodí. Při tom jsem zjistil, že v mé kanceláři nebylo normálního vůbec nic. Pozval jsem oba zaměstnance na pohovor a vyložil jim, že chci určité procesy přizpůsobit běžné praxi. Tvář oné „první“ zkameněla a místo diskuse o svém návrhu jsem se dočkal toho, že si se mnou přestala tykat. Tím započala žabomyší válka, trvající několik měsíců. Paní odmítala akceptovat můj status nadřízeného a ignorovala zadané úkoly a pokyny. Všechno vyvrcholilo jednoho odpoledne, když jsme spolu byli sami v naší malé služebně. Poprosil jsem ji, aby nachystala dopis, adresovaný ředitelství lesů, načež si prsty zacpala uši a cosi si pro sebe mumlala, aby mě nemusela poslouchat. V tom okamžiku jsem byl s rozumem v koncích.

Na moje volání SOS k nám přijel sám vedoucí personálního oddělení z Koblenze. Avšak místo, aby bouchl pěstí do stolu, tak nás požádal, abychom si podali ruku ke smíru. Že se snad prý nějaká ta chybička vloudila na obou stranách. To byla voda na mlýn mojí odpůrkyně, která tvrdila, že v kanceláři pořád spím a veškerou práci nakládám na ni. Jako třiadvacetiletý začátečník jsem nevěděl, co k tomu říct, a celý rozhovor tak nevedl k žádnému výsledku. Nějaký čas poté (to už jí bylo 64) souhlasila s rozvázáním smlouvy. Následující roky byly osvobozující. Nastoupila nová zaměstnankyně a náš tým proměnil zatuchlou kancelář v moderní úřad.

Proč vám to vyprávím? Pro mne jako mladičkého lesníka to byl křest ohněm, tvrdá škola, která mi později pomáhala ve střetech s přívrženci lovu. Už nikdy jsem se nehodlal nechat utlačovat. Později jsem se pak dověděl, že kolegové už uzavírali sázky, jak dlouho to asi potrvá, než to vzdám. Můj předchůdce, kterého zmíněná zaměstnankyně také nesnesitelně rozčilovala, zemřel přímo v budově lesního úřadu na srdeční infarkt.

Povinná pětiletá kancelářská služba se chýlila ke konci a jeden starý kolega se mne v souvislosti s chystaným odchodem do penze zeptal, zda nechci převzít jeho revír. Věděl jsem, že lesní revír Hümmel je překrásný, ale má háček. Obec totiž očekávala, že se jeho správce usídlí ve staré hájence. Ta si to nádherně trůnila na lesním pozemku obklopená vysokými stromy, a navíc od ní byl dechberoucí výhled na hřebeny pohoří Eifel. A byl tam klid. Až přílišný klid pro moji ženu, která vždycky zdůrazňovala, že se na samotu nikdy stěhovat nebude. Proti pozvání na kávu k mému starému kolegovi ovšem nic nenamítala, a tak jsme si jednoho slunečného májového odpoledne vyjeli do hor směrem na Hümmel. Krajina byla čím dál tím osamělejší a malé vesničky, mající něco málo přes dvacet čísel, tento dojem ještě umocňovaly. Kilometr za vsí Hümmel jsme dorazili k hájovně, usazené ve zhruba padesátimetrové vzdálenosti od silnice. Staré břízy a borovice dávaly stín usedlosti a pozemku připomínajícímu park. Když jsme zabočili k vjezdu, pronesla má žena bezděky: „To je ono, tady zůstaneme!“

O několik týdnů později, poté co se na obci přihlásili ještě další potenciální kandidáti, jsem obdržel příslib. Moje kancelářská služba sice ještě nebyla úplně u konce, avšak ředitelství lesů tak trochu přimhouřilo jedno oko. V říjnu 1991 jsme tedy objednali stěhovací vůz a přesídlili do staré hájovny. První noci jsem toho mnoho nenaspal. Šumění větru ve větvích starých borovic, hluboká tma za oknem ložnice, osamělé houkání sýčka – každý z těchto detailů byl tajemný a dobrodružný. Že tak odlehlý dům vůbec měl vodovodní a elektrickou přípojku, bylo téměř k nevíře. Dnes mi to všechno připadá normální a už si ani nedokážu představit, že bych bydlel někde jinde.

Můj život opravdového hajného, venku v lese, a nikoliv za psacím stolem, začal nespektakulárně. Měl jsem tři spolupracovníky, kteří mi pomáhali realizovat mé představy o lesním hospodářství. Zpočátku byly nějaké obtíže, protože si za mého předchůdce zvykli na poněkud velkorysejší pojetí pracovní doby. Jedním z důvodů byl možná můj věk. Protože kdo ze zkušených lesních harcovníků si nechá poroučet od nějakého zelenáče?

Zapracování se nekonalo, avšak já jsem je ani nepovažoval za nutné. Koneckonců jsem se na specializované vysoké škole naučil všechno, co takový hajný potřebuje vědět. A tak jsem chutě nechával frézovat půdu speciálním bagrem, aby se smrky a duby lépe sázely. Myši na mýtinách jsem potíral jedovatými návnadami. Dřevo, narovnané u cesty, se halilo do mlžných oblaků tvořených insekticidy, aby se tak chránilo před napadením. Jaká to byla zábava, když první lesní kombajn prořezával porost! Stromy kácel v minutovém taktu a za pár okamžiků tak zpracoval celé plochy. Staré buky jsem postupně dával porážet, protože se považovaly za přestárlé. Tehdy už tam rostly 170 let, což podle lesnického rozumu překračovalo datum spotřeby o celé desetiletí. Ano, samozřejmě to bolelo, vidět ty staré obry padat. Zato ale bylo náramně vzrušující nabízet jejich kmeny nákupčím z Číny, kteří platili horentní ceny. A to byl koneckonců i můj záměr – naplnit pokladnu penězi, což se mi ale tak úplně nedařilo. Na kilometr lesní plochy jsem za rok „nahospodařil“ 10 000 eur ztráty. Výčitky svědomí mě trápit nemusely, poněvadž to zhruba odpovídalo tehdejšímu průměru, dosahovanému okolními lesními závody. Tak dobrá péče o les prostě smí i něco stát, v tom byli všichni zajedno.

Mezi obyvatelstvem jsem brzy získal pověst ostrého psa: Kdokoli vjel na lesní cestu autem nebo na mopedu, musel se přede mnou zodpovídat, a občas došlo i na nějakou tu pokutu. Všechno jedno, můj les, můj revír byl tiptop.

Kdykoli dnes pomyslím na tehdejší dobu, pokaždé se stydím za to, co jsem s lesem prováděl. Vzpomínám si i na jednotlivé stromy, u nichž je mi zvlášť líto, že jsem je dal pokácet. Třeba na ten silný, starý buk, jehož korunu ulomil vichr. Bojoval o přežití a během let si z několika zbylých postranních větví vybudoval i ubohoučkou náhradu. Takové stromy jsou z ekologického hlediska obzvlášť cenné, protože se v partiích zlomu usídlují vzácné druhy hmyzu a hub. Nechat ten tlustý a těžký kmen stát se mi zdálo být v hospodářském ohledu hříchem. Takže jsem jej označil za exemplář na porážku a za chvíli už dřevorubci přiložili motorovou pilu. Neobvyklé bylo, že z rány prýštila voda, jako by strom ronil slzy. A když už kmen ležel, objevil se na řezu bílý hvězdicovitý vzor – bílá hniloba. Za to kupci nikdy nezaplatí víc než cenu palivového dřeva, takže bych byl udělal lépe, kdybych strom nechal stát.

Anebo jiný, už naprosto odumřelý buk. Přeprava na pilu nepřicházela v úvahu, ale jeden z místních spolků sháněl dřevo na zátop. A protože strom – jak praktické – stál blízko u cesty, takže bylo jednoduché jej odtransportovat, daroval jsem jej – a s ním i tisíce jeho obyvatel.

Špatné svědomí se ve mně probouzí i při myšlence na používání mechanizace. Dvakrát jsem zažil, jak praskla hydraulická hadice, takže olej stříkal lesem na metry daleko a vsakoval se do země. A to nebyla jediná sprška plná nedobrot. Lesní dělníci totiž chtějí ušetřit, takže promazávají řetězy motorových pil zvlášť škodlivým vyjetým olejem. Když se pak stromy porážely a zbavovaly větví, poletovaly vzduchem celé litry této lepkavé černé hrůzy.

Už v prvním roce či dvou letech, kdy jsem revír ještě spravoval tradičně, sílily mé nepříjemné pocity každým dnem. Čím víc jsem o celém systému přemýšlel, tím méně jsem jej chápal. Spočívala praktická ochrana přírody skutečně v likvidaci starých listnatých lesů? Proč „pečovat“ o mladé porosty vyřezáváním přebytečných stromků? A nešlo by to třeba i bez chemie? Kolik zničené půdy za sebou zanechám, až revír jednoho dne předám svému nástupci?

Ne, takhle jsem to nechtěl. Mému původnímu přání stát se ochráncem přírody jsem se vzdálil víc než kdykoli předtím. Les, který mi byl i se všemi svými obyvateli svěřen, se neuchovával, nýbrž ničil. Samozřejmě jsem jednal v rámci služebních předpisů a v souladu s pokyny svých nadřízených, avšak to mé svědomí nemohlo uklidnit. Tady byla zapotřebí změna.

Naléhavá potřeba konat vyvstala v souvislosti s lovem. Les patřící obci Hümmel se včetně polí a luk dělil na čtyři honební revíry, které byly všechny pronajaté. V minulých desetiletích nikoho nezajímalo, jak rostou stavy divoké zvěře, a ani moji předchůdci se k tomu nikterak nevyjadřovali. Naopak, alespoň jeden z nich si u nájemců bezplatně lovil a výměnou za to prostě mlčel. Počty zvěře se následně stále zvyšovaly. Duby, buky a další listnaté stromy se podle starých podkladů nejpozději od roku 1934 už neměly pěstovat bez ochranných plotů, pročež na to moji předchůdci nakonec rezignovali úplně. Jenomže místo toho, aby varovně vztyčili prst, prostě už jenom sázeli jehličnany, které srny a jeleni téměř nepožírali, a i nadále káceli listnaté garanty zisku. Tak se staré duby a buky nemilosrdně porážely a nahrazovaly smrčinami.

Když jsem revír přebíral, odešlo už mnoho listnatých lesů cestou, z níž není návratu. Zbylé mohutné duby dnes mohu spočítat na prstech a jako poslední pozdrav jejich rodu mi zůstala veliká skladovací plocha pro vzácné kmeny listnáčů, na níž se toto zboží dříve dražilo po celých nákladních vozech. V mladých smrkových porostech, které mezitím v obrazu krajiny převládly, jsem zakopával o metr široké pařezy, pozůstatky někdejšího listnatého lesa. Staré bukové porosty sice ještě přežívaly, avšak bylo nabíledni, že v brzké době vymizí, pokud nedojde k obratu.

Počátkem změn byly komunální volby, z nichž vítězně vyšel nový starosta Rudolf Vitten. Pro mne to bylo štěstí, Rudi totiž pracoval v automobilové branži a podnikové ekonomice rozuměl. Pár týdnů poté, co nastoupil do úřadu, jsem ho požádal o termín na společnou obhlídku. Mým malým džípem značky Suzuki jsme se kodrcali lesem a při tom jsem Rudimu ukazoval následky dosavadního hospodaření. „Jsou dvě možnosti,“ vysvětloval jsem vnímavému a otevřenému lokálnímu politikovi: „Buď to takhle budu dělat ještě dalších deset let, les dočista zpustoším a pak se budu ucházet o další revír, nebo se spolu posadíme a všechno od základu změníme.“

Rudi okamžitě pochopil, kde mě bota tlačí. Trvale udržitelné hospodaření bude možné pouze tehdy, když vyřešíme tu záležitost s lovem. Takže se svolala obecní rada a jednoho vlahého letního večera jsme se společně procházeli starým bukovým lesem, jehož dorost byl ve výši kolen ohlodán srnami. Všem nám bylo jasné, že budeme potřebovat mnoho času na to, abychom přesvědčili nájemce honiteb o nutnosti navýšit odstřely. A aby se mezitím udělalo i něco pro mladé stromky, rozhodli se Hümmelští pro stavbu ochranných plotů.

Starosta ledva došel domů a už obdržel rozezlený telefonát příslušného lovčího. Cože obecní rada v tak pozdní hodinu pohledává v jeho revíru? Nenahlásit mu něco takového je neuvěřitelná troufalost! Abyste to správně pochopili: Obecní rada je ve svém lese domácím pánem, nájemce honitby host a její dozorčí „pomocným šerifem“ hosta. Tehdy ale bylo podobné chování standardem. Rudiho to ale nijak zvlášť nebralo. Právě on odmítal hned na počátku svého působení peněžité dary lovců na obecní slavnosti a tak dále. „Když si to sami nemůžeme dovolit, je tak jako tak pozdě,“ zněl jeho komentář.

Tento poctivý základní postoj byl spolu s vrozenou vlídností a absolutní spolehlivostí klíčem ke změnám, které se rozběhly razantním tempem. K tomu však ještě musím objasnit svoje tehdejší pracovní zařazení. Byl jsem zemským úředníkem státní lesní správy, která za poplatek pečovala o les patřící obci Hümmel. Mým nadřízeným byl tudíž vedoucí lesního úřadu, nikoliv starosta. Obec nicméně směla určovat, co se bude v lese dít. Protože ale obecní zastupitelé neměli o lesním hospodářství ani potuchy a neustále poslouchali rady státního personálu, který prováděl i kontroly, tak si hajný v podstatě mohl dělat, co chtěl. Pro změny, které mi tanuly na mysli, jsem ale potřeboval silné partnery, kurážné zástupce vlastníka, a to byla obec Hümmel v osobě jejího starosty Rudiho Vittena.

Tři roky po převzetí revíru jsem obdržel kontakt na členy pracovního sdružení Přirozené lesní hospodářství (Arbeitsgemeinschaft Naturgemäße Waldwirtschaft). Vzali mne na exkurze do lesních závodů, které se už zcela upsaly ekologickému způsobu hospodaření. Tam jsem nevycházel z úžasu, protože nám tyto podniky ukázaly lesy přímo pohádkové. Obrazu dominovaly důstojné staré stromy, pod nimi potomstvo, chráněné střechou z hustého listoví svých rodičů. V lesním šeru se ve vzduchu vznášelo kořenité aroma hub a naše kroky vylehčovala kyprá půda, jejíž silnou humusovou vrstvu jsme mohli doslova cítit. Holoseče jsme nikde nezahlédli a cesty určené ke stahování dřeva od sebe byly navzájem vzdáleny alespoň čtyřicet metrů. A ti hajní! O svém lese hovořili, jako by byli zamilovaní. Poprvé jsem slyšel o takovém zacházení se stromy, které oslovilo moje srdce. Tito strážci lesa chtěli brát ohled na přirozené procesy a zasahovat do nich co možná nejméně. Občas jsme spatřili mechem obrostlý pařez tam, kde byl pokácen jeden jediný strom. Na takových místech se dral vzhůru stromový dorost, který se chopil šance proniknout ke světlu.

Vzpomínám si na návštěvu malého lesního závodu v předhůří Alp. Zrovna tam probíhala sklizeň dřeva. Majitel připevnil k nedospělým stromkům v okolí káceného kmene provazy. Dorostenci byli pomocí lan ohnuti stranou a v této pozici zafixováni kolíky. Teprve teď směli dřevorubci uříznout velký strom, který tak mohl padnout mezi svoje potomky, aniž by je strhl s sebou. Následně jej rozřezali na čtyři metry dlouhé části, s nimiž se dalo snáz manévrovat, aby „mládež“ neutrpěla žádnou újmu. Tak ohleduplnou práci v lese jsem do té doby ještě nikdy neviděl, a kdyby zmíněné metody nepřinášely i finanční výhody, tak by většině členů zmíněného pracovního sdružení určitě připadaly úsměvné. Takhle to nicméně byl dojemný příklad šetrného pracovního postupu.

Pro mne byly tyto cesty za dalším vzděláváním skutečným zjevením. Takhle jsem si svoje povolání představoval, tímto způsobem jsem chtěl pracovat. I tady ovšem byl ještě háček – revír nepatřil mně, nebyl to můj les. Jeho největší část byla ve vlastnictví obce Hümmel. Pokud jsem chtěl v budoucnu uplatnit to, co jsem se naučil, musel jsem nejprve přesvědčit obecní radu a starostu. A tak jsem se Rudiho zeptal, zda bychom si nemohli takový špičkový podnik prohlédnout společně, abychom se podívali, co by se u nás dalo vylepšit. O pár měsíců později jsme seděli v zájezdovém autobusu a mířili do Frank. Naším cílem byl les svobodného pána von Rotenhan, jehož rodina už po celé generace obhospodařuje svůj lesní majetek ekologicky. Vysoký, urostlý pan baron před námi s patřičnou vahou kráčel svými háji a znělým hlasem i svérázným humorem si okamžitě získal naše srdce. Kolem dokola stály vzácné stromy a on prohlásil: „Když chci se svou ženou odletět na dva týdny do New Yorku, tak prostě prodám nějaký takový kmen jako tenhle.“ Přitom poplácal jeden statný dub. Moji obecní radní si vyměnili užaslé pohledy – průměrný strom z revíru obce Hümmel přece vydělal v nejlepším případě kolem 50 eur. A levné letenky tehdy ještě neexistovaly, taková poznámka tudíž musela naší skupině připadat jako v pohádce. Abychom si uvědomili rozměry stromu, chytili se tři členové obecní rady za ruce a pokusili se obejmout kmen. Podařilo se jim to jen tak tak.

O deset minut později si von Rotenhan strhl s hlavy svoji kšiltovku a odhodil ji do zeleně se slovy: „Ať tu čepici hodím kamkoliv, vždycky padne na mladé stromky.“ A my jsme se o tom mohli okamžitě přesvědčit. Byla to pravda, protože na rozdíl od našich dohola vyžraných lesů bez dorostu tady na každém čtverečním metru vzcházely stovky semenáčků. Večer se u křupavé prasečí nožky a speciálního bamberského „nakuřovaného“ piva horlivě diskutovalo o tom, co jsme viděli. Závěr byl: „Něco takového chceme taky!“

Následovalo období mých dalších cest a exkurzí, poněvadž jsem se ještě musel mnoho učit. Zpočátku jsem s nadšením napodoboval uctívané vzory, později jsem vyvinul vlastní myšlenky a ve spolupráci s obecními zastupiteli je realizoval. A změny byly vskutku převratné. Mýtiny? Ne, děkuji! Místo toho se ve starých listnatých lesích stromy kácely už jen po jednom a od roku 2003 je obec dala zcela pod ochranu. A jehličnany? Od té doby byly pomalu vytlačovány, a sice tak, že tam, kde v sousedství vyrostl nějaký listnatý strom, musela konifera ustoupit. Insekticidy? Ani pomyslet! A aby mi do toho vedoucí lesního úřadu nemohl z titulu svých kompetencí zasahovat, dala obec svůj les ekologicky certifikovat. FSC (Forest Stewardship Council), tak se jmenuje známka, která se od té doby skví na našem dřevě a zaručuje ekologicky, ekonomicky a sociálně nezávadné hospodaření.

Největší překážkou byl ale lov. Ekologické lesnictví se dá provozovat pouze tehdy, když mladé stromy přežijí a stavy divoké zvěře se víceméně udržují v přirozených hranicích. Vzájemně provázaný sociální život stromů, rozvíjející se na principu extrémní pomalosti, se s přílišným požíráním lesní zvěří nesnáší. Semenáčky musejí celá desetiletí vyčkávat a nepřekračovat výšku jednoho metru, což znamená, že výhonky na jejich vrcholcích často končívají v tlamách srn.

Takže jsme zvýšili tlak na nájemce honebních revírů, aby více stříleli a méně krmili. To vyvolalo pobouření. Zatímco dosud mohli lovci v našem zemském okresu nerušeně holdovat své vášni, nyní vyvstal problém, a protože jsme se nechtěli vystavovat rizikům, tak jsme naši strategii zveřejnili. Teď si mohl každý v novinách opakovaně přečíst, kolik škod může způsobit zimní krmení a přílišné počty srn a jelenů. Na obchůzkách s průvodcem si komunální politikové ze sousedních obcí dávali vysvětlovat ekologické a ekonomické důsledky. A abychom tomu všemu ještě nasadili korunu, tak se na schůzi rozhodlo, že si v určité části lesa budou propříště moci zalovit naši občané. Pro konvenční myslivce jsem se stal prvořadým objektem jejich nenávisti, to mi však bylo jedno, protože si tak les mohl konečně volně vydechnout. Můj revír se stal cílem exkurzí pro úřady a spolky ochránců přírody, a sice nikoliv proto, že by tam snad bylo všechno v naprostém pořádku. Ne, už samotná skutečnost, že jsme vyvinuli snahu předcházet chybám a šetřit přírodu, nám dodala na zajímavosti – což se žel nevztahovalo na naše kolegy. Ti se spíš cítili ohromně zaskočeni, protože mnozí majitelé lesů, spravovaných státem, procitli a chtěli vědět, proč se v jejich končinách nic podobného neproslýchá. Podobných poznámek při pracovních poradách i v rozhovorech s kolegy a pracovníky jiných regionálních úřadů přibývalo, takže jsem nakonec obdržel pokyn, abych se už na veřejnosti nešířil o finančních úspěších své obce, poněvadž je to nekolegiální.

Tlak, který na mne byl vyvíjen, se v průběhu času stupňoval a já už jsem si nedokázal představit, že bych až do svého odchodu do penze v roce 2031 dál bojoval a permanentně stál na hranici disciplinárního řízení. Moje energie se pozvolna vytrácela. Uvažoval jsem o další změně zaměstnání, o možnosti zkusit štěstí ve zcela jiné branži, ba dokonce i o vystěhování do ciziny. Švédsko, země, kde jsme trávívali dovolené, si nás obzvlášť získalo a tehdy jsme si vážně pohrávali s myšlenkou, že sbalíme kufry a začneme úplně znova.

I s Rudim, naším starostou, jsem hovořil o těchto úvahách, jimiž pochopitelně nebyl nadšen. Co bude s rozjetými projekty a kde sehnat nástupce? Nebylo by lepší, kdyby se obec osamostatnila, rozvázala smlouvy se zemskou lesní správou a vybudovala vlastní provoz? A jestli bych si dokázal představit, že bych v této „firmě“ pracoval jako zaměstnanec obce? Jak bych to nedokázal! Zajištěné místo úředníka by z toho sice neplynulo, protože to se malému společenství zdálo příliš riskantní. Ale platit si vlastního hajného, to by snad šlo.

Pro mne by to znamenalo, že se starosta stane mým šéfem a lesní úřad bude mít pouze status dozorčího orgánu – omezit vměšování ze strany státu je už ryze právně zkrátka vyloučeno. Co s naším lesem v obci Hümmel uděláme, zůstane z hlediska zákona naše věc – a to by samozřejmě znamenalo nekompromisně ekologický způsob hospodaření. Takže se můj sen přece jen stane skutečností?

Po domluvě s mou rodinou jsme projekt spustili. S Rudim jsme slepě spoléhali jeden na druhého a všechno, co jsme podnikali, bylo absolutně důvěrné. Kdyby se během měsíců, které uplynuly až do konečného odpoutání od lesního úřadu, dostala předčasně ven jen jedna jediná slabika, ztroskotali bychom. Neměl jsem totiž oprávnění, abych takováto jednání s obcí bez dohody se svým tehdejším nadřízeným, vedoucím lesního úřadu, vůbec vedl. Jak by rozhovory s ním coby partnerem v jednání byly dopadly, je lepší si ani nepředstavovat. Rudimu a hümmelské obecní radě se nicméně skutečně podařilo zachovat naprostou mlčenlivost a s mou pomocí si vybudovat vlastní lesní správu.

Tak se přiblížilo 30. září 2006. Úředníci mají četná privilegia, jedním z nich je i krátká výpovědní lhůta. Teoreticky jsem mohl svůj úřad složit ze dne na den, přesto jsem ale výpověď podal s několikatýdenním předstihem. Smlouva s obcí už tehdy byla v suchu, na onu schůzi si přesně vzpomínám. Papíry ležely na jednacím stole, obecní rada odsouhlasila moje přijetí do zaměstnání a já jsem mohl okamžitě podepsat. Poté se odehrál malý symbolický akt, pro mne osobně velice důležitý. Měl jsem na sobě svůj služební oděv, zelenou flísovou bundu se zemským znakem Porýní-Falce. Inkoust na smlouvě ještě nezaschl, a já už jsem si označení strhl a na jeho místo upevnil znak obce Hümmel. Do oficiálního termínu výpovědi sice ještě zbývalo pár dní, to mi ale bylo jedno: Byl jsem svobodný!

Skutečná práce teď teprve začala. Museli jsme dokázat, že to zvládneme bez zemské lesní správy, bez jejího administrativního aparátu a všech těch služeb, které jsme od ní měli bezplatně k dispozici. A jak jsme to zvládli! Příjmy se lepšily, zisky stoupaly a my jsme mohli bez jakýchkoli kompromisů i nadále uplatňovat strategii ekologického hospodaření. Co se nám zdálo rozumné, to jsme uskutečnili, zbytečný balast se odhodil. Nesmyslné formuláře teď patřily minulosti, překážkám v podobě úředních hierarchií odzvonilo. Pokud se mělo zavádět něco nového, stačila krátká domluva se šéfem – starostou. Když byl návrh přijatelný, tak se už dal za pouhých pár hodin realizovat, v opačném případě jsme jej zavrhli či znovu zvážili.

Pár týdnů po této změně mi však moje tělo začalo působit obrovské problémy. Už léta jsem měl bolesti v zádech, trápil se s vyhřezlou ploténkou. A teď, jako by moje páteř čekala, až bude všechno v suchu, se potíže najednou prudce zhoršily. Jednoho večera jsem pocítil, jak se tam někde uvnitř schyluje ke katastrofě. Předtím jsem po namáhavém pracovním dni ještě motorovou kosou posekal naši velkou louku, což byla zjevně poslední kapka. Tehdy jsem si ale ještě myslel, že to klidná noc spraví.

Všechno ale bylo jinak. Při probuzení jsem zjistil, že nejde vůbec nic. K tomu, abych se dostal na toaletu, jsem potřeboval deset minut. Musel jsem se svalit z postele na podlahu, protože na ohnutí páteře se už nedalo ani pomyslet. Bolesti okamžitě vystřelily jako šípy do zad, hýždí a nohou a kategoricky zakázaly jakýkoli odklon od rovné linie. Plazil jsem se k WC a cestou tam se mi alespoň navrátila dostatečná pružnost na to, abych se mohl posadit. Za dalších dlouhých pět minut jsem zvládl cestu na gauč v obýváku a pak už byl definitivní konec. Záchranka mě odvezla na kliniku, kde mi injekcemi a kapačkami nejdřív dopomohli k tomu, abych vůbec fungoval v každodenním životě. Další tři měsíce jsem si „užíval“ rozmanitých terapií, načež to se mnou v lednu došlo tak daleko, že už jsem nemohl sedět déle než dvě minuty. Tehdy se primář na Univerzitní klinice v Bonnu smiloval a sáhl po skalpelu. Svalová vlákna kolem plotýnky, která udržují gelovitou substanci na místě, kam patří, se přetrhla a měkká látka se protlačila do nervového kanálu. Tady už žádné šetrné metody nezabíraly, hmota se musela odstranit. Konečně bez bolestí! Zato se ale teď přihlásilo špatné svědomí. Sotva mne obec zaměstnala, už jsem měl několikatýdenní výpadek.

To rozhodně nebyl dobrý start a celá věc mi byla trapná. Aby byla mizérie dokonalá, chystala se pohroma i v přírodě. Z postele na klinice jsem mohl vidět vrcholek dubu. Jeho větve byly holé, strom ale přesto nepůsobil bezútěšně, už proto, že mi připomínal můj les. Haluze se kývaly ve větru a tyto pohyby byly čím dál tím prudší. V mých očích to vypadalo hrozivě, protože jsem věděl, k čemu se tu schyluje. Měl jsem hodně času a v pokoji malou televizi, takže jsem se několikrát denně díval na zprávy. Předpověď počasí byla čím dál tím napínavější, meteorologové ohlašovali silnou oblast nízkého tlaku. A to v zimě vždycky věstí vichřici. 18. února 2007 se obavy naplnily: Orkán Kyrill zachvátil velkou část Evropy a Německa. Poryvy větru kvílely kolem nemocnice, otřásaly starým dubem a já jsem ve své posteli trnul úzkostí o svoji rodinu a les.

Příštího rána jsem telefonoval se svou ženou. Vylíčila mi tu příšernou noc: Mluvila o vyvrácených stromech, které zatarasily silnici vpravo i vlevo od našeho pozemku, o výpadku proudu a romantice při svíčkách v hájovně. Kolem domu naštěstí nedošlo k žádným škodám, všichni, rodina i zvířata, byli živi a zdrávi. Celé dva dny nešel proud. Při své příští návštěvě v nemocnici si žena s sebou vzala kameru, aby mi ukázala ten obraz zkázy. Některé části lesa kompletně padly k zemi a to, že se jednalo výlučně o jehličnany, mi bylo pramalou útěchou. Ještě z nemocnice jsem telefonicky organizoval zpracování a prodej 10 000 poražených stromů. Oporou mi byl kolega, který mě tehdy coby svobodný podnikatel zastoupil. A přesto jsem neměl klidu, než jsem mohl zase sám ztěžka kráčet lesem, jímž se kvůli křížem krážem ležícím kmenům dalo jen stěží projít. Navzdory všem lékařským radám to bylo už pět dní po operaci. Já jsem prostě musel vidět, co se tam venku v mém revíru stalo.

S tímto nastavením jsem jel ještě další dva roky na plný plyn. Ve výhřezu plotýnky jsem neviděl to, čím ve skutečnosti nejspíš byl – varováním mého těla, abych se konečně začal trochu šetřit. Dovolená? Tu jsem nechával až na dva týdny pravidelně propadnout. Víkend? To jsou přece dva dny, kdy se taky dá pracovat v lese! Padla? Termíny se přece dají domluvit klidně i na dvacátou hodinu večerní. Takhle se ale jednoho krásného dne i ty nejsilnější baterky vybijí.

V červnu 2009 jsem měl interview v Sárském rozhlase (Saarländischer Rundfunk). Tématem byla jedna z mých knih, živé vysílání trvalo hodinu. Už v předchozích týdnech se mne opakovaně zmocňoval vnitřní neklid, který během rozhlasové relace vyvrcholil opravdovým záchvatem paniky. Jen s námahou jsem absolvoval program, tak nějak přestál otázky kladené reportérem a alespoň navenek ještě zanechal celkem dobrý dojem. V nitru však zuřila vzpoura a lépe jsem se necítil ani ve vlaku na zpáteční cestě, ani doma. Mou nadějí byla blížící se dovolená, takže jsem zaťal zuby – ještě chyběly tři týdny. Nedával jsem na sobě nic znát a doufal v lepší budoucnost. 20 dní daleko od domova, bez každodenního stresu a pracovní zátěže – potom se snad všechno dá zase do pořádku. Předpoklady nemohly být lepší. Odcestoval jsem s celou rodinou do jižního Švédska, kde jsme si pronajali osamělý domeček v hlubokých lesích. Vlastní jezero s loďkou a sauna, to vše slibovalo stoprocentní relaxaci. Avšak místo zotavování jsem se noc co noc převaloval v posteli do čtyř do rána, spánek nepřicházel a já byl jako přejetý válcem. To mi dělalo starosti, protože takhle jsem se vůbec neznal.

Po návratu domů jsem nejprve navštívil svoji praktickou lékařku, která mne ze všeho nejdřív poslala na nemocenskou. Různá vyšetření ukázala, že jsem byl naprosto vyčerpaný a bez síly, diagnóza zněla „syndrom vyhoření“.

Vedle užívání léků, které učinily můj stav zase jakž takž snesitelným, jsem začal s psychoterapií, která trvala dva roky. Tam jsem se s odbornou pomocí dopracoval především ke dvěma důležitým poznatkům: Zaprvé jsem byl zvyklý brát každý neúspěch osobně, protože jsem až do té doby věřil, že jsem za všechny nezdary zodpovědný. A zadruhé jsem se až příliš silně definoval prostřednictvím toho, co jsem dokázal. Přitom mne obzvlášť zatěžovaly střety s myslivci. Lesy spásané zvěří, neustálé zvraty a zhoršování situace navzdory povrchnímu ujišťování, že se to děje pro blaho lesa, ve mně probouzely pochybnosti, zda jsem vůbec schopen učinit vše, co je třeba.

Dnes vím, že takhle to není. Stále ještě ve mně doznívá především jedna věta mé terapeutky: „Nejste Bůh! Ke všem mezilidským aktivitám je zapotřebí nejméně dvou, a když ten druhý nechce, tak s tím nic neuděláte.“ Jakkoli to zní banálně, pro mne bylo toto poznání vysvobozením. Všechny problémy však nevyřešilo. Protože to nejdůležitější bylo poslat vnitřního popoháněče do důchodu. Musel jsem se přinutit k tomu, nezaplňovat každičkou volnou minutu zdánlivě smysluplnými činnostmi, dopřát si svoji dovolenou, někdy také zavčas skončit práci a o volných dnech skutečně nic „služebního“ nedělat. To je pro hajného obtížné, když má kancelář ve vlastním domě. Co si řeknou lidé, kteří večer zazvoní u domovních dveří s tím, že si chtějí nakoupit palivové dříví? A když zazvoní služební telefon, tak ho prostě mám nechat zvonit, až to druhá strana položí? Celých 25 let to běželo jinak a já jsem se teď musel těžce učit myslet někdy i na sebe a na svoji rodinu. Můj zaměstnavatel mě při novém startu účinně podporoval. Skutečným ulehčením a čímsi pro tak malý revír výjimečným bylo přijetí mladé kolegyně, která mi od té doby už ubrala mnoho práce a starostí. Okolí je tudíž v pořádku a teď je třeba se jen ještě pustit do přetrvávajících struktur v hlavě. Vedle správného rozdělení časového plánu a skutečného využívání fází určených k zotavení bych rád získal větší nadhled. Dobrým příkladem je počasí, protože angažovaný lesník si žádnou z možných povětrnostních situací doopravdy neužije. Když fouká vítr, může lámat nebo vyvracet stromy. Když několik dní svítí slunce, půda vyschne a kůrovec se zahryzne do smrků a borovic. Čím déle krásné počasí trvá, tím častěji musím myslet na klimatické změny a předpovídané sucho. Když naproti tomu leje jako z konve, lesní cesty se rozbahní a nákladní auta dřevařských firem je úplně zničí. Když sněží příliš málo, pak tání stěží přispěje k vzestupu hladiny spodních vod ; jestliže spadne příliš mnoho sněhu, musí se zastavit práce, takže klesají příjmy a v termínech nastane zmatek. Každé počasí tak má své záludnosti. Přesto to chci v budoucnu prožívat trochu jinak. Taky bych se někdy rád potěšil svištícím podzimním vichrem, několika týdny slunečního svitu i pořádným lijákem. Důležité je jen udržet les do té míry fit, že sem tam nějaký ten rozmar přírody ustojí. Všechno ostatní už není v mé moci, takže bych to měl pustit ze zřetele. Pracuji na tom!

Ještě slovo k činnostem hajného. Když s někým hovořím o svém onemocnění, často slýchávám: „Přetížený? Vyčerpaný? Vždyť jste přece celý den na čerstvém vzduchu!“ Ano, les se mi stále ještě moc líbí a na stromy se nemohu vynadívat. Práce v revíru mi pořád působí velikou radost, ale může znamenat i pořádný stres. Abych tak trochu zkorigoval značně rozšířený obraz strážce lesa, který si to spolu se svým psem vykračuje pod stromy, vylíčím vám jeden ze svých typických pracovních dnů.

Budík zazvoní v 6.30. Protože na pracoviště nedojíždím, dopřáváme si ten luxus, že nevstáváme ještě dřív. Rychle jdu do koupelny, ustrojím se a vyběhnu na pastvinu ke koním. Krmím naše jezdecká zvířata a současně věnuji pozornost počasí: Mrzlo, bude pršet, je větrno? Zpět do hájovny, kde si dám k snídani trochu müsli, načež si vezmu svůj hrnek s kávou a posadím se do kanceláře. Je sedm hodin. V počítači se dívám do kalendáře a chystám se na svůj pracovní den. Dnes dopoledne nemám žádné napevno dohodnuté termíny, výborně, takže mohu začít chystat příští těžbu dřeva. Nejdřív ale ještě projdu hromadu různých papírů: Je mezi nimi nějaký účet k proplacení? Nebo snad dotaz, který je třeba zodpovědět?

V 7.30 stojí přede dveřmi praktikantka a společně odjíždíme mým terénním vozem do lesa. Smrkový háj se bude prosekávat, takže je na řadě značkování všech stromů určených ke kácení. K tomu je třeba, abych každý strom nejprve řádně prohlédl. Křivé, shnilé či jinak poškozené exempláře obdrží žlutou papírovou pásku kolem kmene a budou muset vyklidit své pozice. Za hodinu mohu posoudit zhruba 500 stromů, avšak po dvou hodinách už koncentrace klesá natolik, že práci přeruším. Studentka mne doprovází a poslouchá moje vysvětlování. Stále se jí ptám, které kmeny by vyřadila ona, protože už za pár dní bude sama připravovat část lesa na prořezávku. Podrostem se prodíráme k autu a jedeme do jiné části revíru, kde se právě poráží. Bručení motorové pily, vůně spálené směsi do dvoutaktů, pryskyřice a pilin, to jsou typické smyslové vjemy, které se s prořezávkou pojí. Stroje umlknou, jakmile dělníci zpozorují, že se blížíme. Tito lidé patří k firmě, která dřevo kupuje nastojato, zaživa. To je praktické, protože pak nemám mnoho co činit s prodejem ani se mzdovým účetnictvím. Každopádně však dbám na bezpečnost práce a na dodržování našich ekologických standardů. S každým pracovníkem se pozdravím podáním ruky. Jednak to přikazuje slušnost, jednak tak každý zaregistruje, že proběhla kontrola. Všechno je v pořádku, takže se s praktikantkou vracíme k autu. Už se zase pojede? Ano, dnešní hajní tráví přibližně hodinu denně v autě, protože rozlohy revírů v porovnání s dřívějškem několikanásobně vzrostly. Sice je to za den jen asi 50 kilometrů, avšak z toho se většina cesty ujede na dvojku. Lesní cesty jsou pro nedostatek peněz ve špatném stavu, leckdy je to spíš jeden výmol za druhým. Dostat se kupředu lze nezřídka jen krokem.

Takže jedeme dál. Mezitím je 11 hodin a my jsme u Norberta, který stahuje dřevo. Se svým koněm, těžkým chladnokrevníkem, dopravuje kmeny k další cestě, kam se pak už dostane technika. Žel nikdy přesně nevím, kdy tady v revíru Hümmel pracuje. Najímá ho sice firma, která dřevo těží a skupuje a u níž jsme si vymínili tento postup. O tom, kdy bude svou práci vykonávat, se ale domlouvá nanejvýš se šéfem oné firmy. Pro mne je to, zda tohoto muže s koněm zastihnu, jakási ruleta, takže se snažím, abych se za ním podíval každý den. Dalo by se namítnout, že je přece mnohem příjemnější najmout vlastní lidi. To je pravda, ale u nás žel není tolik práce, abychom dokázali člověka i zvíře zaměstnávat po celý rok.

Dnes je tedy Norbert na svém místě, což mne těší. Je vždycky krásné vidět, jak je tento způsob práce pro les šetrný. Norbert má pro svého koně speciální jazyk, skládající se z různých mlaskavých zvuků. Ty si zvíře dokáže přesně vyložit a obrovsky se snaží, aby se vpravo vyhnulo malému stromku a odtáhlo dřevo přesně k lesní cestě. K tomu, abychom tomuto divadlu dlouho přihlíželi, nám chybí klid. V kanceláři, kam se budeme vracet, na nás totiž čeká další práce. Nejprve je třeba projít výpočty naší praktikantky. Připravila totiž kalkulaci, jak se různé varianty prosekávání odrazí na finanční situaci podniku. Úkol jsme probrali, na zítřek zadali nový a studentka je protentokrát propuštěna.

12.00: Polední přestávka. Má žena a já si namažeme chleby máslem, uvaříme kávu a posadíme se do pokoje ke krbu. Oheň praská a mým tělem se šíří příjemné teplo. Hovoříme o pracovních záležitostech, jak jinak. Miriam řídí provoz obecního lesního hřbitova a naše činnosti se tak v mnohém překrývají. Ale ne, my jsme se vlastně nechtěli bavit o práci ; naše děti si právem stěžují, když s námi o víkendech jedí. Vždycky je to jenom o služebních věcech, a kdy že už konečně budeme moci vypnout? Nebo si dát malého šlofíka? Oční víčka ztěžknou, teplo domácího krbu vykoná zbytek, když tu zazvoní telefon. Můj puls okamžitě vyletí na 120, zatímco tisknu zelený knoflík sluchátka. Ohlásí se mi řidič nákladního auta z firmy, co u nás kácí, že nemůže najít dřevo, které má odvézt na pilu. V pořádku, já mu ho hned ukážu. Z „hned“ se vyklube hodina, protože se cestou ještě podívám za lesními dělníky. Mají pořád ještě co dělat, nebo už musím označit další stromy?

13.30: Opět sedím za psacím stolem a připravuji se na zítřejší večerní schůzi obecní rady. Starosta chce vědět, zda prodej palivového dřeva občanům vůbec vydělává nějaké peníze. Palivové dříví, tento nový národní sport, stojí spoustu práce. Každá z okolních domácností by si ráda koupila pět až deset metrů buku či dubu. Za tímto účelem dřevorubci kmeny pokácejí a poté jednotlivě přeměří. Na každý kus se barvou nastříká číslo a následně se přesný údaj o místě zanese do digitální karty. Mnoho námahy za málo peněz, palivové dříví totiž spadá do nejlevnějšího sortimentu. Nicméně co naděláme, les je obecní, patří občanům a ti tuto rekreační aktivitu milují. Přitom tam jde nejen o získaný otop, ale přinejmenším stejnou měrou o prožitek lesa. Moci jet s dětmi na traktoru, řezat a sekat kmeny nadrobno a večer se s plně naloženým přívěsem zas vracet domů – to si sotvakdo nechá ujít. Starosta ovšem také nehodlá na objednávky topného dřeva doplácet, takže musím všechno znovu propočítat, abych zítra mohl obecní radu podrobně informovat.1

15.00: Čas na šálek kávy. Miriam a náš syn Tobias se mnou sedí v kuchyni u stolu a všichni se snažíme nemluvit o revíru. Jak bylo ve škole, co zahrada? Telefon našeho vzpomínkového háje zazvoní, určitě zas nějaký další pohřeb. Miriam omluvně zakoulí očima a vyběhne z kuchyně, zatímco Tobias rovná šálky do myčky. Přestávka na kávu tím skončila a já se zase vrhám do práce. Musím ještě jednou ven, tentokrát do vzpomínkového háje. Ohlásil se nám manželský pár z Bonnu, že si chce vybrat strom jako místo posledního odpočinku. Zastavím na lesním parkovišti a očima hledám osobní vůz se značkou BN. Krátce před šestnáctou hodinou se objeví, za volantem sedí postarší dáma. Po krátkém přivítání jedeme na lesní hřbitov, výběr trvá necelou hodinu. Po návratu předávám Miriam veškerá data o prodeji stromu, aby se mohly sepsat smlouvy.

17.15: Prší, ale já ještě jednou zajdu ke koním, kteří čekají na krmení. Pěkně se postavili pod přístřešek a hledí mi vstříc, jak se k nim v dešti blížím. „Pěkné, že aspoň vy jste v suchu,“ bleskne mi hlavou. Když se vrátím do hájovny, posadím se nejdřív do pokoje ke krbu, abych uschl.

20.00: Znělka večerních zpráv téměř přehluší zvonek u dveří a já se zdlouhavě zvedám z pohovky. No ne, málem jsem usnul. Cestou ke dveřím se snažím propůjčit své unavené tváři jakýs takýs výraz. Přede mnou stojí nájemce honitby ze sousední vesnice. Přislíbil jsem starostovi, že budu kontrolovat odstřel, aby nájemci nemohli podvádět. Za skolenou se smí považovat jen každá zaevidovaná srna, což zdaleka není samozřejmost. Mnohde se totiž myslivci snaží obcházet nutnou redukci vysokých stavů divoké zvěře tím, že prostě nahlásí úřadům nějaká zcela vyfantazírovaná čísla. To by u mne nešlo! Takže jdu s dotyčným nimrodem k jeho terénnímu vozu a podívám se do zakrvaveného kufru. Jedna srna, v pořádku, dáme do záznamu.

20.15: Je doopravdy padla. Teď už nikdo nezazvoní, počítač je vypnutý, Miriam, Tobias a já se díváme na nějakou soutěž talentů. Výhoda: Můžeme se při tom bavit, aniž by nám něco uniklo. Amatérští zpěváci, zoufale bojující o smlouvu na desku, zvláštně kontrastují s „lesním pracovištěm“. Teprve teď můžu vypnout. Ačkoliv – náhle si vzpomenu – ještě musím zodpovědět nějaký dopis v souvislosti s naší ekologickou pečetí – rozhodující den je už zítra. A zítra, zítra spolu také konečně půjdeme na procházku lesem…

Naše lesy

My lidé vlastně vůbec nejsme stvořeni pro život v lese. Naše evoluční minulost se odehrávala ve stepi, a proto jsou naše smysly stavěné na volné, travnaté krajiny se širokým zorným polem. Velmi dobře vidíme, přijatelně slyšíme, zatímco náš čich za moc nestojí. Lesní zvěř oproti tomu nepotřebuje žádný zvláštní bystrozrak, protože jí výhled beztak zastírají stromy a haluze. Nepřátele lze v takovéto situaci mnohem spíš zaslechnout, či ještě lépe vyčenichat, protože pach se nese mnoho set metrů daleko.

Svoji minulost obyvatel stepi nemůžeme setřást, jakkoli naši předkové osídlili střední Evropu, zemi pralesů. Temný, hustý les tudíž pořád ještě naháněl strach a byl dějištěm pohádek a mýtů. Germáni a Keltové sice jednotlivé stromy uctívali, i tak ale začali vytvářet prostor kolem svých sídlišť. Ve středověku tempo odlesňování nabralo na obrátkách, protože dřevo bylo motorem rozvoje měst, mořeplavectví a hospodářské prosperity. Proto se středověku a období do 18. století někdy přezdívá „doba dřevěná“. Vedlejším efektem klučení bylo, že neustále narůstala rozloha polí a pastvin. Tak se dalo vyrobit více potravin pro obyvatelstvo, a navíc se kolem měst a vesnic konečně začala šířit step! Ať už drancující žoldáci, nebo lovící vlci, každé nebezpečí mohlo být už zdáli rozpoznáno, zatímco mizející lesy nikoho neznepokojovaly.

Zhruba v polovině 19. století byl poslední prales definitivně pokácen, jeho dřevo použito na stavby či spáleno. Na volných plochách se provozovalo zemědělství a všude tam, kde k tomu chudá půda nebyla vhodná, se popásaly krávy a ovce. Vlci, medvědi a rysi byli vyhlazeni a „stepní tvor“ člověk kolem sebe konečně měl takový typ krajiny, kde se cítil dobře. Tu a tam se ušetřilo pár dubů či buků, to však z důvodů nikoli sentimentálních. Jejich žaludy a bukvice posloužily k podzimnímu výkrmu prasat, předtím než štětináče na zimu porazili. Zmíněné osamělé stromy, nechráněné sousedy a vydané na pospas větru a dešti, rostly zvlášť křivě a sukovitě. Těchto posledních zbytků lesa se ujal romantismus, například malíř Caspar David Friedrich. Na některých z jeho potemněle melancholických obrazů se stromy v povětšinou pustých krajinách natahují vzhůru k nebesům. Zvláštní je, že se nám právě tito sukovití braši zapsali do paměti coby typičtí obyvatelé pralesa, ačkoli je to na míle vzdáleno skutečnosti.

My lidé máme sklon litovat či si idealizovat bytosti ohrožené vyhynutím. Ať už to jsou utlačované národy, jako třeba původní obyvatelé Severní Ameriky, nebo poslední přežívající plejtváci obrovští, v mnohých z nás probouzejí hluboké soucítění a úctu. A těch se dostává i zbylým stromům. Ztracená přírodní idyla, vybavená nadpozemskou krásou, se tak ukotvila v našich duších až do dnešních dnů. S pozitivními důsledky, protože od dob romantismu se les zase začal rozšiřovat. Důvodem bylo zavedení řízeného lesního hospodářství na velikých plochách, tváří v tvář nedostatku dřeva vskutku životně důležitá novinka. Už Carl von Carlowitz, na němž počátkem 18. století spočívala zodpovědnost za lesy v okolí saského Freibergu, formuloval v roce 1713 princip trvalé udržitelnosti, podle něhož nelze pokácet víc dřeva, než stačí zase dorůst. Především pruské úřady tento princip v 19. a počínajícím 20. století v oblastech jim podřízených nekompromisně a velkoplošně prosazovaly.

Pro zchudlé venkovany to znamenalo vzdát se zemědělských a pastevních ploch, protože stromy se přece musely někam umístit. Ke svému neštěstí to museli i sami provádět, měli povinnost vysazovat smrky a duby. Není divu, že se zdvihal odpor, který leckde vrcholil sabotážemi. Sadba se v noci pokládala na rozpálená kamna, takže se lesní kultury zakládané následujícího dne neuchytily. Navzdory těmto událostem lesní plocha neustále narůstala a tento trend stále pokračuje. Aktuálně je v Německu a ve Švýcarsku zalesněno 31 procent rozlohy země, v Rakousku je to dokonce 38 procent. (1) V posledních 40 letech přibylo jen v Německu 10 000 čtverečních kilometrů lesa, což odpovídá čtyřnásobku velikosti spolkové země Sársko. (2)2

Státní zalesňovací programy však nebyly skutečnou příčinou expanze lesů. Prosperující průmysl totiž potřeboval především jednu věc: energii. Při tavení železa v ocelárnách, výrobě skla či roztápění chemických provozů, všude se sahalo k dřevěnému uhlí. Vysazené lesy by se tudíž tak dlouho neudržely, kdyby se hlad po energii nepodařilo utišit jinak. Tajným zachráncem stromů bylo uhlí kamenné. Zvyšující se těžba tohoto fosilního paliva lesům ulehčila a uhlíři ztratili práci. A zatímco komíny v oblastech, kde se koncentroval průmysl, vesele dýmaly, na venkově vznikal jeden les za druhým. Vřesoviště, charakteristická pro středně vysoká pohoří, vystřídaly smrkové, borovicové i dubové lesy. Silné kmeny byly i nadále ceněny jako stavební materiál, spotřeba palivového dříví však rapidně klesala. Tato snížená poptávka vydržela až do 21. století a zabránila opětovnému drancování porostů.

S někdejšími pralesy měly tyto háje ovšem pramálo společného, což padá především na konto následujících dvou okolností: Místo domácích listnatých stromů vysazovali lesníci přednostně smrky a borovice, druhy, které jsou původně domovem v tajze. Lesní zvěř je téměř neokusuje, a navíc rostou zvlášť zpříma. Aby bylo učiněno zadost smyslu správních orgánů pro pořádek, sázely se stromky v zákrytu, do rovných linií, a sice vždycky jen jeden druh na celou plochu. Tyto plochy byly vlastně čtverce a obdélníky se stranami, jako když střelí. Namísto původního lesa tak vznikla gigantická, stromy osázená šachovnice, kde na každém z jejích polí rostou pouze exempláře jednoho jediného druhu a naprosto shodného věku. Tímto způsobem se těžba dřeva dala optimálně kontrolovat. Ozřejmí nám to příklad. Smrky jsou po 100 letech zralé na porážku, to znamená, že jsou dostatečně silné, aby se z nich daly nařezat slušné trámy. Když si lesní plochu rozdělíme na 100 stejně velkých polí a každým rokem vysadíme smrky, budeme moci za 100 let rok co rok pokácet jedno pole smrků, zralých k těžbě, s tím, že plochu bude třeba následně znovu zalesnit. Pokud by majitel lesa zužitkoval dvě pole naráz, tak by to bylo okamžitě nápadné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moudrost lesa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.