Peter Wohlleben

TAJNÁ SÍŤ PŘÍRODY

Jak stromy vyrábějí mraky
a žížaly regulují divoká prasata

Elektronická kniha

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o., v roce 2018

Nové sady 988/2

602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info @ knihykazda.cz

Tel.725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: březen 2019

Formát elektronické knihy: EPUB

ISBN 978-80-88316-01-5

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

Papírové vydání:

Původní název: Das geheime Netzwerk der Natur:

Wie Bäume Wolken machen und Regenwürmer Wildschweine steuern by Peter Wohlleben

© 2017 by Ludwig Verlag, München

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.

Přeložila: Jana Čeřenová

Korektura: Petra Pučalíková

Obálka: Eisele Grafik-Design, Mnichov, s použitím fotografií

Christiny Krutz / Gettyimages (přední strana)

a mikroman6/Gettyimages (zadní strana)

Sazba: Pavel Mahovský

Tisk a vazba: CPI Moravia Books s.r.o., Pohořelice

Počet stran: 208

ISBN 978-80-906819-6-5

1. vydání

Knihy lze zakoupit se slevou přímo u nakladatele

na www.knihykazda.cz nebo v knihkupectvích.

Předmluva

Příroda je jako velký hodinový stroj. Vše je přehledně uspořádáno a zapadá do sebe, každá bytost má své místo a funkci. Podívejme se například na vlka: náleží k řádu šelmy, v rámci něj k podřádu psotvární, dále k čeledi psovití, k podčeledi Caninae, k rodu vlci a nakonec k druhu vlk obecný. Uf. Coby predátor má za úkol regulovat stavy býložravců, aby se třeba nepřemnožili jeleni. Mezi všemi zvířaty a rostlinami tak panuje jemná vzájemná rovnováha, každá bytost má nějaký svůj smysl a úlohu v ekosystému. Pro nás lidi je tento systém zdánlivě přehledný a dává nám tak pocit jistoty. Vždyť také jako bývalí obyvatelé stepi, jejichž nejdůležitějším smyslovým orgánem je zrak, se neobejdeme bez dobrého přehledu. Skutečně ho ale máme?

V této souvislosti mě napadá příhoda z dětství. Bylo mi asi pět let a o prázdninách jsem byl na návštěvě u babičky a dědečka ve Würzburgu. Dědeček mi daroval staré hodiny. Okamžitě jsem je rozebral na jednotlivé součástky, jelikož mě nesmírně zajímalo, jak fungují. I když jsem byl pevně přesvědčen o tom, že je dokážu znovu sestavit tak, aby fungovaly, nepodařilo se mi to – byl jsem přece jen ještě malý kluk. Po složení mi zbylo pár ozubených koleček – a ne zrovna nejlépe naladěný dědeček.

Funkci takovýchto „ozubených koleček“ v přírodě na sebe berou například vlci. Vyhubíme-li je, nezmizí jen nepřátelé chovatelů ovcí a skotu, ale i jemný hodinový strojek přírody začne tikat jinak. Natolik odlišně, že řeky vybočí ze svých stávajících koryt a v dané lokalitě vymře mnoho druhů ptáků.

Vše ale vypadne z rytmu, i když přidáme něco navíc, například vysadíme-li cizí druh ryb. To totiž povede k masivní decimaci místní populace jelenů. A to kvůli rybám? Ano, ekosystém Země je přece jen příliš komplexní na to, abychom si ho jednoduše rozškatulkovali a stanovili prostá pravidla typu „co se stane, když…“. Samotná opatření na ochranu přírody často zapůsobí na nečekaných místech, a to například tím, že se zotavující populace jeřábů nepříznivě podepíše na španělské produkci šunky.

Je tedy nejvyšší čas, abychom se zabývali mezidruhovými souvislostmi, těmi velkými i malými. Naše zraky přitom padnou na tak zábavné tvory, jako jsou zlatoočky, které cestují pouze v noci a v zimě a pátrají po starých kostech, anebo brouci, kteří žijí v tlejících dutinách stromů a požírají v nich zbytky holubího a sovího peří (ovšem pouze smíšeného!). Čím důkladněji si osvětlíme vztahy mezi jednotlivými druhy, tím více nás čeká úžasných zjištění.

Není příroda dokonce ještě mnohem komplexnější než hodinový stroj? Nejenže v ní zapadá jedno kolečko do druhého, ale vše navíc tvoří vzájemně provázanou síť. Tato síť je tak jemně rozvětvená, že ji pravděpodobně nikdy zcela nepochopíme v jejím plném rozsahu. A je to tak v pořádku, neboť díky tomu v nás rostliny a zvířata nikdy nepřestanou vzbuzovat úžas. Důležité je jen to, abychom poznali, že i malé zásahy mají velké následky a je tedy lepší, nebudeme-li strkat prsty tam, kde našich zákroků není bezpodmínečně třeba.

Abyste si o této křehké síti utvořili jasnější představu, rád bych vám ji tady na několika příkladech přiblížil – pojďme společně žasnout.

Proč vlci pomáhají stromům

Jak komplikované mohou být souvislosti v přírodě, lze krásně ukázat na příkladu vlků. Možná vás udiví, že tito predátoři jsou schopni měnit toky řek a přetvářet břehy.

K této záležitosti s říčními toky došlo v Yellowstonském národním parku. V devatenáctém století v něm zahájili systematické hubení vlků, a to na nátlak okolních farmářů, kteří se báli o dobytek na svých pastvinách. Kolem roku 1926 byla vyhubena poslední smečka. Ještě ve třicátých letech dvacátého století byla tu a tam pozorována jednotlivá zvířata, nakonec ale i ta byla skolena. Jiné druhy žijící v parku byly ponechány na pokoji nebo se jim dostalo přímo aktivní podpory. Tak tomu bylo v případě jelenů. Byla-li příliš tuhá zima, správci parku je dokonce krmili. Následky na sebe nenechaly dlouho čekat: bez útoků predátorů jejich stavy vytrvale vzrůstaly a v některých oblastech parku tak jeleni spásli veškerou zeleň. Postiženy byly zejména říční břehy. Z jejich krajů zmizely šťavnaté traviny, ba dokonce i všechny rašící stromky. Zpustošená země neposkytovala skoro žádnou potravu ptákům, takže silně prořídla i jejich druhová paleta. Na straně poražených skončili rovněž bobři. Ti nejsou odkázáni pouze na vodu, ale také na stromy, které rostou v blízkosti břehu. K oblíbeným bobřím pochoutkám patří vrby a topoly. Tito vodní hlodavci kácejí stromy, aby se dostali k výživným výhonům, na kterých by si mohli pochutnat. Protože ale všechny mladé listnáče poblíž vody skončily hladovým jelenům v břiše, neměli bobři do čeho kousnout a zmizeli.

Břehy zpustly, a protože tu stěží zbývala nějaká vegetace, která by chránila půdu, opakované záplavy s sebou mohly odnášet stále více země – prudce tak pokročila eroze. V důsledku toho začala říční koryta stále více meandrovat, tedy klikatit se krajinou. Čím méně je podloží chráněné, tím je tento efekt výraznější, a to zejména v rovinách.

Tento smutný stav přetrvával celá desetiletí, přesněji řečeno do roku 1995. V uvedeném roce byli v Kanadě odchyceni vlci a vysazeni v parku Yellowstone, aby pomohli obnovit ekologickou rovnováhu.

To, co se odehrálo v následujících letech a trvá dodnes, vědci označují jako „trofickou kaskádu“. Tento pojem značí toliko změnu celého ekosystému prostřednictvím potravního řetězce, počínající shora. Na špici se nyní ocitl vlk a to, co spustil, bychom spíše mohli nazvat trofickou lavinou. Dělal to, co my všichni, když máme hlad: obstaráváme si něco k jídlu. V tomto případě došlo na jeleny, kteří se tu vyskytovali v hojném počtu a jevili se jako snadná kořist. Závěr příběhu se zdá být jasný: vlci požírají jeleny, těch drasticky ubývá a tím pádem dostanou opět šanci malé stromky. Zní tedy řešení „vlk místo jelena“? Takovéto drastické výměnné akce naštěstí v přírodě neexistují. Čím méně je jelenů, tím déle trvá nějakého vypátrat, a jakmile zbylá populace klesne pod určitou hranici, vlkům se to přestane vyplácet. Buď se odstěhují jinam, nebo vyhladoví.

V národním parku Yellowstone ovšem pozorovali něco docela jiného – vlci se postarali o to, že se změnilo chování jelenů. Nahnali jim strach. Jeleni se začali vyhýbat otevřeným prostranstvím říčních břehů a stáhli se do míst, kde byli lépe chráněni před zraky druhých. Stále sice docházeli k vodě, již se tam ale tak dlouho nezdržovali – jejich pohled ustavičně bloudil krajinou v obavě, že zahlédnou některého z šedých lovců. Proto jim už nezbýval čas na to, aby se shýbali pro semenáčky vrb a topolů, které se nyní opět bujně rozrůstaly podél břehu. Oba tyto druhy patří k pionýrským dřevinám a rostou rychleji než většina jiných stromů – metrové roční výhony nejsou u nich žádnou vzácností. Během několika málo let se břehy opět zpevnily, takže řeky tekly ve svých korytech poklidněji a neodnášely již téměř žádnou půdu. Meandrování bylo u konce ; ovšem ohyby, kterými se řeky již dříve zařízly do krajiny, zůstaly. Ale hlavně bobři opět získali zdroj potravy. Začali si stavět hráze a tím ještě více zpomalili říční proud. Vzniklo množství tůněk, které se staly rájem obojživelníků. V této vzkvétající rozmanitosti přibylo také druhů ptáků (na webových stránkách národního parku Yellowstone k tomu najdete působivé video).1

Tento pohled čelí důkladné kritice. Současně s návratem vlků totiž skončilo mnohaleté sucho a s návratem vydatnějších srážek se opět začalo dařit i stromům – vrby a topoly prostě milují vlhkou půdu. Ovšem takovéto vysvětlení jevu nebere v potaz bobry. Tam, kde tito živočichové žijí, toho ani nepravidelné srážky moc nepokazí, přinejmenším ne v blízkosti břehů. Jejich hráze zadržují vodu v řece, způsobují hromadění vláhy ve svazích a zajišťují tak stromům přístup k vodě, i když třeba celý měsíc ani jednou nezaprší. Právě tento proces se opětovně rozběhl s návratem vlků: méně jelenů v blízkosti břehů = více vrb a topolů = více bobrů. Máme jasno? Bohužel vás musím zklamat, ale celá záležitost může být ještě komplikovanější. Mnozí badatelé vidí problém v samotném počtu jelenů, a nikoli v jejich chování. Údajně od té doby, co se vrátili vlci, je v parku celkově méně jelenů (vlci jich totiž za tu dobu tolik spořádali), a tudíž je logické, že se jich o něco méně vyskytuje i na březích.

Uvrhl jsem vás do zmatku? Nedivím se. Musím se přiznat, že i já sám jsem si chvíli zase připadal jako onen pětiletý hoch, o němž se zmiňuji v předmluvě. Avšak v případě Yellowstonu dochází k nápravě předchozích zásahů a hodinový stroj tak opět začíná pomalu tikat. A samotný fakt, že vědci ještě stále tento proces do nejmenšího detailu nepochopili, je sám o sobě potěšujícím doznáním. Přesto platí: čím je zjevnější, že i sebemenší narušení mohou vést k nepředvídatelným změnám, tím lepší nám to dává argumenty pro ochranu velkých území.

Návrat vlků ostatně nepomohl pouze stromům a obyvatelům říčních břehů, těžili z něj i jiní predátoři, jako například medvědi grizzly. Ani těm se po desetiletí nadměrné jelení populace až tak moc nedařilo. Medvědi jsou totiž na podzim odkázáni na bobuloviny. Díky tomu, že neúnavně pořádají tyto malé energetické kuličky plné cukru a jiných uhlohydrátů, nabírají potřebnou váhu. Jenže kalorické ovoce milují i jeleni, a tak se stalo, že zdánlivě nevyčerpatelné porosty dotyčných keříčků došly, nebo lépe řečeno byly zdevastovány. Jakmile se ale vlci znovu vydali na lov velkých býložravců, v čas podzimní sklizně toho zbylo více na medvědy, kteří se od těch dob těší podstatně lepšímu zdraví.2

Na začátku svého vyprávění o vlcích jsem uvedl poznatek, že k jejich vyhubení došlo na nátlak chovatelů skotu. Vlci zmizeli, chovatelé nikoli. Dodnes sídlí kolem dokola Yellowstonu a chovají dobytek na pastvinách, které sahají přímo až k jeho hranicím. Mnozí z nich za uplynulá desetiletí nezměnili názor, a tak není divu, že jakmile jen vlci vystrčí čumák z parku, hned po nich střílejí. Stavy vlků za poslední roky opět silně poklesly, třebaže je dané území pro jejich další šíření více než vyhovující. Z nejvyššího stavu v roce 2003, kdy čítali sto sedmdesát čtyři kusů, jejich počet klesl zhruba na sto jedinců. Důvod nespočívá pouze v odporu farmářů, ale také ve zdokonalené technice. Řada yellowstonských vlků mezitím dostala kolem krku obojky s vysílačkami, s jejichž pomocí mohou výzkumníci lokalizovat smečky a zjišťovat, po kterých cestách se zvířata pohybují parkem – či za jeho hranice. Jak mi sdělila výzkumnice vlků Elli Radingerová, nelegální střelci využívají týchž signálů k tomu, aby si počíhali na zvířata ve chvíli, kdy se ocitnou mimo území zaručující jim ochranu. Není efektivnějšího způsobu, jak lovit vlky, a zdá se, že to pochopili i němečtí pytláci. Tak byl v roce 2016 v Lübtheener Heide v Meklenbursku-Předním Pomořansku zabit mladý vlk, který měl na sobě rovněž obojek s vysílačkou.3 Je škoda, že se této vědecké techniky takto zneužívá, faktem ale zůstává, že přispívá k lepšímu pochopení migrace vlků.

Avšak navzdory těmto špatným zprávám je vlk pro ochranu životního prostředí zároveň poslem naděje. Je až s podivem, že se divoká zvířata této velikosti mohou navrátit do tak hustě osídleného regionu, jakým je střední Evropa – především proto, že obyvatelstvo to akceptuje, ba přímo si to přeje. Toto není požehnáním pouze pro příznivce přírody, ale hlavně pro přírodu samotnou. Do značné míry jsme totiž ještě stále v podobné situaci jako Yellowstone. Dosud se tu nerušeně prohánějí obrovské spousty jelenů, srnců a divokých prasat, kterým povětšinou ze strany vlků a spol. nic nehrozí. A stejně jako kdysi v americkém národním parku tu ještě stále probíhá intenzivní přikrmování. Tuhé zimy tak již nezajišťují selekci, přežijí i slabá zvířata a čile se množí. O krmení se však nestarají správci, nýbrž lovci. Vozí do lesa tuny kukuřice, řepy a sena, aby si tak na loveckou sezónu zajistili bohatou kořist.

Svůj podíl na tom má zrovna tak lesnictví. Intenzivní využívání lesů s rozsáhlou těžbou dřeva způsobuje, že na lesní půdu dopadá velké množství světla a všude tak mohou rašit byliny a tráva. To představuje další krmivo navíc a ještě více to podněcuje množení zvířat. Mezitím dosahují stavy divoké zvěře až padesátinásobku úrovně, jakou kdysi mívaly v pralesích. Obrovské masy stád sežerou většinu semenáčků stromů, takže na mnohých místech je zastaven přirozený vývoj lesa. Smůla pro les, štěstí pro vlky. Navrátilci tu nacházejí přetékající spižírnu, jejíž obyvatelé zcela zapomněli, jak na příslušné nebezpečí přiměřeně reagovat. Více než sto let tu jako jejich jediný nepřítel figuroval člověk. Lidé špatně běhají a špatně slyší, tedy určitě ve srovnání s většinou lesních zvířat. Jejich doménou je však zrak, přinejmenším na denním světle. Proto se nesčetné generace velkých savců naučily, že je lepší se přes den schovávat v křovinách a vycházet ven jen v noci. Tato taktika funguje tak dobře, že by sotvakdo uvěřil, že Německo patří k zemím s největší hustotou výskytu divoké zvěře na této planetě.

A nyní na scénu přichází vlk, který loví naprosto odlišným způsobem. Nejprve ukořistí obzvláště „změkčilé“ druhy, jako jsou mufloni. Vědci se dohadují, zda se vůbec jedná o divokou zvěř, anebo spíše o zdivočelá domácí zvířata. Mufloni byli vysazeni již před staletími na středomořských ostrovech a následně se dostali také do našich zeměpisných šířek. Důvod: jejich velké, šnekovitě zatočené rohy představovaly skvostnou trofej, která se dobře vyjímala nad krbem hned vedle jeleních a srnčích paroží. K vysazování těchto zvířat ostatně dochází dodnes, byť nelegálně (většinou tak, že se v plotě obory „objeví“ díra). Ať je tomu jakkoli, mufloni nejsou místní divokou zvěří a to, že by mohli pocházet z domácích zvířat, potvrzuje vývoj událostí z poslední doby. Všude tam, kde se objevují vlci, totiž mufloni mizí, a sice v jejich žaludcích. Zdá se, že zapomněli, jak se prchá. K tomu můžeme připočíst i jejich adaptaci na hory. Neboť jako správní obyvatelé hor, prvotřídní lezci, mají ve zvyku svým pronásledovatelům zmizet na strmých skalních stěnách, kde vlci nemají šanci. V rovinatých lesích nemohou tyto výhody uplatňovat, a co se rychlosti týče, vlkům se nemohou rovnat. Dochází tedy k obnovení přirozeného stavu, a ten u nás nepočítá s žádnými „ovečkami“.

Jako další přijdou na řadu srnci a jeleni. „A co domácí zvířata?“ pravděpodobně se udiveně ptáte. Je-li muflon tak snadnou kořistí, jak je to s dalšími rasami, kozami či telaty? Bývají zavřené v tak špatně oplocených ohradách, že z nich sice nic neuteče, ale vlci je mohou pohodlně podlézt nebo přeskočit. Namísto toho, abychom vyhledávali pochybné informace v titulcích velkých bulvárních plátků (o tom něco více později), měli bychom raději nahlédnout přes rameno vědcům. Ti zkoumají výměšky východoněmeckých lužických vlků, neboť tamější populace šedých lovců patří k těm nejhustším a nejstarším. Spolupracovníci Senckenbergova přírodovědného muzea ve Zhořelci (Görlitz) sesbírali tisíce vzorků jejich trusu a došli k následujícímu závěru: nikoli ovce či kozy, nýbrž srnci tvoří více než padesát procent celkové hmoty a tedy lví podíl na potravě vlků. Jeleni a divoká prasata dávají dohromady asi čtyřicet procent a ne, ani teď ještě nepřicházejí na řadu domácí zvířata, nýbrž zajíci a podobní malí savci se zhruba čtyřmi procenty. Daněk, jenž se dá doložit dvěma procenty, je stejně jako muflon z loveckých důvodů vysazené exotické zvíře, které vlci s oblibou posílají do věčných lovišť. A až teď mezi kořist spadá několik ojedinělých kusů domácích zvířat a obohacuje statistiku o celých 0,75 procenta.4

V „mediálním lese“ však věci vyhlížejí úplně jinak. Převládají tu hlášení o roztrhaných domácích zvířatech a každé z nich je hodno palcového titulku. Zpráva je vypuštěna mezi lidi ještě před zveřejněním genetického výzkumu, který teprve prokáže, zda pachatelem byl skutečně vlk, a ne třeba jen zdivočelý pes. Vyjde-li pak najevo, že se přece jen jednalo o jiného predátora, věc je uvedena na pravou míru nanejvýš poznámkou na okraj. Veřejnost tak nabývá dojmu, jako by se každá koza či ovce od této chvíle nacházela ve smrtelném nebezpečí. To je často pravda, ačkoli by to tak vůbec být nemuselo. Vlka je totiž poměrně snadné udržet v dostatečné vzdálenosti od milovaných domácích zvířátek. Ve většině případů postačí jednoduchý elektrický ohradník, jaký mnozí chovatelé již beztak používají. Tento plot tvoří pletivo s velkými oky, do nějž jsou zapletena kovová vlákna, která přivádějí proud z připojeného zdroje. Doma jsme si takto ohradili kozí pastvinu a nejednou se mi stalo, že jsem při vstupu zapomněl vypnout proud. Au! Člověk dostane ránu, jako by ho někdo přetáhl kusem dřeva po zádech. V následujících dnech po takovéto nemilé příhodě se raději ještě jednou přesvědčím, zda je přívod „šťávy“ vypnutý.

Vlci jsou na tom ještě hůře, protože na překážku narazí čenichem nebo ušima. Než aby si znovu přivodili takovou bolest, raději do budoucna sáhnou po srnčím či kotletce z divočáka. Důležité je jen to, aby byl plot dostatečně vysoko a bezvadně fungoval. Mnozí odborníci považují za dostatečnou výšku devadesát centimetrů, my raději hrajeme na jistotu a používáme stodvaceticentimetrovou variantu.

Elli Radingerová, „moje“ výzkumnice vlků, mi vyprávěla, že poté, co jsou vystřílena starší zvířata, může se stát, že smečky pozmění repertoár své kořisti. Namísto toho, aby jako dříve lovily divoká prasata, srnce nebo jeleny, vezmou si na mušku spíše ovce a jiná domácí zvířata. Bylo by tedy lepší, kdyby nepřátelé vlků, kteří chtějí zabránit útokům na dobytek, raději nechali pušky ležet ve skříni.

Vedle všech těchto faktů vlci umí ještě jedno: zvláštním způsobem dovedou okořenit zážitky v lese. Stále si pamatuji, jak jsem byl šťastný a vzrušením bez sebe, když jsem jednoho dne narazil na stopu vlka. Ne, nebylo to tady v Hümmelu, kde žiji s rodinou, ale ve středním Švédsku na osamělé lesní cestě. Již jen tato stopa změnila cestu mezi stromy v dobrodružství, les tak působil o něco divočeji. A právě tento pocit sdílím s mnoha dalšími lidmi: vlk navrací lesu jeho divokou duši. Je znamením toho, že je možné, aby se i do hustě osídlených částí Země vrátily velké, vyhynulé druhy zvířat. A na rozdíl od národního parku Yellowstone se k nám ve skutečnosti vlci vracejí sami od sebe. Migrují z Polska a pomalu se šíří z jedné spolkové země do druhé.

Je nutné, abychom se teď při každé procházce lesem báli? V novinách se množí zprávy o podezřele se chovajících vlcích. Ne že by někomu něco udělali, ale mnohým lidem tuhne krev v žilách již jen z toho, že se objevují v blízkosti vesnic nebo dokonce školek. Jistěže se jedná o divoká zvířata, která nejsou vhodná k hlazení ani mazlení. Ovšem pokud je nikdo nebude na nás záměrně navykat, zůstává riziko v únosných mezích. Bohužel se zjevně vždy najdou nějací spoluobčané, kteří neodolají a vlky přikrmují. Tak tomu pravděpodobně bylo i v případě vlků „Kurtiho“ a „Pumpaka“, kteří měli následně ve zvyku neustále vyhledávat sídliště. Důsledek: u obou zvířat byl povolen odstřel, a to aniž by se přihodilo cokoli nebezpečného. Pochybení tu tedy nelze připsat na vrub zvířat, ale spíše lidí, kteří je přikrmovali. A vůbec bychom se na to celé měli pro jednou podívat z jiné perspektivy. Co nám bude reálně hrozit, jestliže jednoho dne našimi lesy nepotáhne pár stovek, nýbrž pár tisíc vlků?

V podstatě v takové situaci již dávno jsme, a to ve vyhrocenější podobě. Vlky se to totiž hemží nejen ve volné krajině, ale i v našich městech. Jedná se o naše psy, kteří se od svých prapředků zásadně liší v jednom bodě: přestali se nás bát. Kdybych měl na výběr, zda chci potkat potulujícího se německého ovčáka nebo vlka, dal bych přednost divokému zvířeti. To je totiž v případě pochybností jen zvědavé a opět zmizí, jakmile zjistí, s kým se to potkalo. Vlci nás holt nepočítají mezi svou kořist. A tak nikoho neudiví, že skutečnými potížisty jsou jen psi. Dle výpovědí Olafa Tschimpkeho, prezidenta ekologické organizace NABU, jsou ročně registrovány desetitisíce útoků spojené s pokousáním, z nichž některé jsou tak závažné, že vedou k úmrtí oběti.5 Představte si, že by jen zlomek z toho způsobili vlci – zcela jistě by se některá strana dožadovala jejich totální likvidace.

V tuto chvíli se ale do hlavních titulků dostávají spíše divoká prasata. Tak například se může stát, že uprostřed Berlína bachyně bezstarostně rozrývají trávník, zatímco se je majitelé z několikametrové vzdálenosti hlasitým voláním a zuřivým tleskáním úzkostlivě pokoušejí zahnat. Zpustošené záhony tulipánů, vyžrané vinice či kukuřičná pole – prasata mají mnohde na svědomí pokles výnosů a vztek. Populace těchto štětináčů se již mnoho let vyvíjí jediným směrem: prudce vzhůru. Divoká prasata u nás nemají žádné přirozené nepřátele, nebo lépe řečeno: neměla. S vlky se totiž opět objevil první soupeř, kterého musejí brát vážně.

Když jsem kdysi před lety v Braniborsku procházel bývalým hnědouhelným povrchovým dolem, narazil jsem na vlčí trus. Obsahoval bílé pozůstatky kostí a silné černé chlupy – jednoznačně z divokého prasete. Teprve tehdy mi došlo, jak těžký mají vlci život. Pokaždé, když chtějí utišit hlad, se musejí vydat do velikého nebezpečí. V této souvislosti se mi vybavují hony, jichž jsem se účastnil jako honec. Jednou se stalo, že psi v houštině vyplašili divoká prasata a okamžitě se dali do jejich pronásledování. Z pěti psů se večer vrátili jen tři, zbylí dva pravděpodobně v boji s prasaty přišli o život. Mnoho psovodů, kteří při honitbách nasazují své smečky, se spoléhá na informovanost a pohotovost místních zvěrolékařů. A večer po vykonané práci leckterý psovod sám narychlo jehlou a nití sešívá rány svých zvířat, rány, které pocházejí od ostrých špičáků divokých prasat. Pro vlky jsou ovšem již i méně závažná zranění životu nebezpečná, neboť jsou-li jejich lovecké schopnosti omezeny, často to stačí k tomu, aby vyhladověli. Je skutečně obdivuhodné, jak tito šedí lovci v průběhu svého více než desetiletého života den za dnem zvládají všechna tato nebezpečí.

Předtím než uzavřeme téma vlci, rád bych se ještě jednou vrátil do národního parku Yellowstone. Tam totiž bylo možné pozorovat ještě jednu změnu. Už zase Yellowstone? Vždyť by se mohlo jednat o libovolný kousek naší Země, který je pokryt rostlinami a oplývá hojností zvěře, tedy i o střední Evropu. To ale pod jednou jedinou podmínkou, a sice aby dostatečně velká plocha – což v našem případě znamená několik tisíc metrů čtverečních – byla ponechána zcela bez lidských zásahů. Nic takového tu bohužel nemáme. A naše národní parky? Není tu snad řada území, která se za ně prohlašují? Nu ano, ovšem na přírodní poměry jsou tyto rezervace příliš malé. Většina těchto chráněných území by nezajistila potřebné životní podmínky ani pro jedinou vlčí smečku, aby vůbec bylo možné studovat přírodní procesy. Krom toho v nich bohužel nadále dochází k masivním zásahům. Tak například v jednom z německých národních parků probíhá nejrozsáhlejší plošné kácení, značně rozsáhlejší nežli v normálním hospodářsky využívaném lese. Na odpovědných místech tomu říkají „rozvojové zóny“, a třebaže se tak děje s těmi nejlepšími úmysly, stále jde o to, že přírodě fušujeme do řemesla. Překvapení se ale člověk může dočkat jedině tehdy, když složí ruce do klína a dá věcem volný průběh. Nebo jen tu a tam obezřetně napomůže opětovnému usídlování vyhubených druhů, popř. odchodu druhů cizích, vysazených. Dokud se tak u nás neděje, musíme se po příbězích o takovýchto úspěších poohlédnout jinde ve světě, třeba právě v prvním americkém národním parku.

Středem naší pozornosti jsou tentokrát ryby, přesněji řečeno příslušníci druhu „pstruh americký“. Doma jsou v USA a Kanadě (například ve Velkých jezerech), kde jejich stavy drasticky poklesly, jsou tedy ohrožení. Mezitím vznikly nákladné chovné programy na podporu divoké populace. Ovšem ne všude je situace těchto vodních tvorů na pováženou, ba naopak, jinde sami představují hrozbu. Zda to byli rybáři, kteří si chtěli rozšířit místní nabídku, anebo lidé s mylným pojetím ochrany přírody, není známo, avšak před zhruba třiceti lety se tyto ryby náhle objevily v Yellowstonském jezeře. To by v podstatě nebyl problém, kdyby daný ekosystém již nebyl obsazen jedním z jejich příbuzných – pstruhem žlutohrdlým. Název tohoto druhu je odvozen od krvavě červeného zbarvení spodní čelisti (anglicky „cutthroat“, prořízlé hrdlo), ovšem i v přeneseném slova smyslu jim jde vážně o krk. Nově příchozí zpochybnili jejich nárok na životní prostor a menší domácí pány vytlačili – a nedávají zabrat pouze jim. Překvapivě těmito územními tahanicemi trpí již řadu let i v parku žijící jeleni.

Co ale mají jeleni, tedy čistí býložravci, společného s rybami? K řešení hádanky tu opět vede jistý mezikrok. V tomto případě se jedná o medvědy hnědé. Ti milují pstruhy žlutohrdlé, kteří se ovšem mezitím stali vzácností. Tyto ryby se třou v potůčcích, kde jsou pro naše lovce snadnou kořistí. Vetřelci se ovšem chovají jinak: o přítoky s průzračnou vodou nejeví zájem a vajíčka prostě kladou na dně jezera – tam se na vyčerpané rodiče žádný grizzly nedostane. Následek: náš milý chlupáč se musí s kručícím žaludkem poohlédnout po nějaké jiné kořisti. Tu je těžší ulovit a čeká na zemi. Na mušku si tak bere koloušky, kteří stále častěji končí svůj život ve spárech medvědí tlapy. Tak často, že dochází ke značnému poklesu stavů jelení zvěře.6

Není to snad důvod k jásotu? Nevítali jsme návrat vlků právě z tohoto důvodu? Vždyť koneckonců nedělají nic jiného a svým vlastním způsobem snižují nadpočetnou populaci. Ale ani v tomto případě to není úplně tak jednoduché. Zatímco vlci loví i starší zvířata, medvědi se ve větší míře vrhají na jejich potomstvo, čímž výrazně mění věkovou strukturu stád. Jinak řečeno: populace stárnou, což dodatečně zrychluje úbytky. Štěstí pro stromy, smůla pro jeleny. Tento případ ještě jednou zcela jasně ukazuje: ekosystémy jsou veskrze mnohovrstevnaté a změny se nikdy netýkají jen jednotlivých druhů. Je to snad tak, že nejvlivnější part tu nemá vlk, nýbrž dvojice pstruh/medvěd? Tyto velké hodiny mají ovšem více ozubených koleček, než je nám dosud známo. A propos ryby: ty svým vlastním způsobem zasahují do soukolí lesa, a proto si zasluhují samostatnou kapitolu.

Jak se z lososů stanou stromy

To, jak mohou být ekosystémy komplikované, ukazuje vztah mezi stromy a rybami. Konkrétně v oblastech, kde je půda velmi chudá na živiny, je růst stromů skutečně závislý na těchto hbitých vodních tvorech.

Ryby hrají důležitou roli v distribuci živin prostřednictvím vodstev. Například takoví lososi migrují v mládí do moře a zprvu v něm tráví dva až čtyři roky. Loví a žijí tam, především ale patřičně nabírají na velikosti a váze. Na severoamerickém pobřeží Tichého oceánu je rozšířeno více druhů lososů, z nichž největší je losos královský. Během svého mládí v moři to dotáhne až na délku jednoho a půl metru a váhu třiceti kilogramů. A nejedná se pouze o svalovinu, kterou si vytrénoval a vykrmil na širém moři, ale rovněž o pěkné množství tuku. Ten lososi potřebují pro náročnou cestu domů do řek, v nichž se kdysi narodili. S námahou se probojovávají proti proudu a směřují k prameni, mnohdy do mnohasetkilometrové vzdálenosti a přes nejeden vodopád. Ve svých tělech s sebou v koncentrované podobě přinášejí sloučeniny dusíku a fosforu, to však tyto ryby nezajímá. Plahočí se vzhůru, kde ve svém prvním – a posledním – milostném opojení zplodí potomky, načež vydechnou naposled. Během tohoto putování se mění jejich původně kovově stříbrná barva kůže a dílem se zbarvuje do červena. Lososi také ztrácejí na váze, jelikož nemají žádný příjem potravy. Vytrvale jim tedy ubývají zásoby tuku. Z posledních sil ve vodách pramene uskuteční milostný akt a poté celí vyčerpaní hynou.

Pro les a jeho obyvatele je migrace ryb dobou sklizně. A pomocníci se již hladově řadí na březích: jsou to medvědi, na severoamerickém pobřeží Pacifiku medvědi grizzly a baribalové. V peřejích loví lososy plující proti proudu, požírají je a díky tomu si vytváří vydatnou zásobu tuku na zimu. V závislosti na místě a době migrace jsou ryby, které medvědi chytají, již poněkud pohublé. Zpočátku toho medvědi ze svého úlovku sežerou ještě hodně, později ale začnou být vybíravější. Netučné lososy, kteří jsou již vyčerpaní a obsahují tedy méně kalorií, sice chytají, ale vůbec je nežerou. A to dává šanci mnoha jiným druhům zvířat, aby si také trochu naplnili břicha. Norci, lišky, draví ptáci a nesčetný hmyz se vrhají na mrtvé ryby a odnášejí si je dále od vody. Po jídle z lososů zůstanou nějaké zbytky (například kosti či hlavy) a poslouží půdě jako přímé hnojivo. Mnoho dusíku jí dodají i výkaly, které zvířata po bohaté hostině opět vyměšují. Do lesů podél řek se takto dostane značné množství dusíku. Vědci Scott M. Gende a Thomas P. Quinn v časopise Spektrum der Wissenschaft („Spektrum vědy “) informují, že na základě jemnomolekulární analýzy až sedmdesát procent dusíku v pobřežní vegetaci pochází z moře, tedy z lososů. To dle jejich údajů zrychluje růst stromů natolik, že smrk sitka v těchto oblastech roste až třikrát rychleji nežli bez rybího hnojiva.7 Obsah dusíku v mnohých stromech je z více než osmdesáti procent rybího původu. Odkud to víme tak přesně? Klíč nám poskytuje izotop dusíku 15N, který se v těchto zeměpisných šířkách vyskytuje téměř výlučně v moři – anebo v rybách. Nálezy těchto molekul v rostlinách proto přímo ukazují na původní zdroj, v tomto případě na lososy.

Není to tedy tak, že by všechny ty žádoucí živiny zůstaly jen tak ležet. V jistý moment je vše pozřeno a stráveno a na zemi skončí výkaly, které se do ní nakonec vsáknou. A zde již čekají stromy se svými kořeny a dychtivě je nasávají. Pomáhají jim přitom houby, které obklopují jejich křehké výběžky jako hebká vata a přispívají k tomu, že se nahoru dostane mnohem více živin. Listí stromů pak opadá na zem a po smrti pralesních obrů rovněž zetlejí jejich kmeny. Poté, co armáda drobných živočichů vše důkladně rozloží, přejdou živiny do dalších stromů, které takto vyextrahovaný elixír života čerpají z půdy. Ovšem ne všechno uvízne v této jemné síti, část je neodvratně vyplavena do řek a dále do moře. A tam již na tuto výživnou dodávku čekají nesčetní drobní živočichové.

Na důležitost toho, jak stromy obohacují moře, poukazuje jeden působivý příběh z Japonska. Katsuhiko Matsunaga, mořský chemik z Hokkaidské univerzity, zjistil, že ze spadaného listí se do moře prostřednictvím potoků a řek vyplavují kyseliny. Podněcují v něm růst planktonu, jenž je prvním a nejdůležitějším stavebním prvkem potravního řetězce. Více ryb díky lesům? Badatel místním rybářským závodům doporučil výsadbu stromů podél pobřeží a řek. A skutečně: díky zalesnění do vody padalo více listí a jednoho dne se tak skutečně zvýšily stavy ryb a mlžů.8

Ještě jednou se však vraťme k lososům, kteří slouží jako hnojivo pro smrky sitka a další lesní druhy amerického severozápadu. Nepřímý prospěch z toho mají nejen stromy. Prve zmiňovaní mrchožrouti (lišky, ptáci, hmyz) zase na oplátku představují kořist pro další zvířata. V této souvislosti si uveďme hmyz. Dr. Tom Reimchen z Victorijské univerzity objevil v mnoha exemplářích až padesát procent dusíku rybího původu.9 Tato hojnost živin se projevila podél lososích řek vyšším druhovým bohatstvím jak u hmyzu, tak rostlin. Je jasné, že z ní těží i mnohé druhy ptáků.

Dr. Reimchen a členové jeho týmu rovněž odebrali vzorky z jádrových vrtů u starých stromů. Jejich letokruhy jsou jakoby historickým archivem a odrážejí vše, co daný strom zažil. Na suché roky poukazují úzké letokruhy a analogicky rokům deštivým odpovídají letokruhy široké. A samozřejmě z nich lze také vyčíst, kolik živin měl strom k dispozici. Z toho také plyne přímá spojitost mezi hojností ryb v dřívějších dobách a množstvím zvláštního izotopu dusíku 15N, který je obsažen ve dřevě – tímto nás dřevo může informovat o někdejší úrovni výskytu lososů. Za posledních sto let došlo všude k jejich masivnímu úbytku, takže v mnoha severoamerických řekách momentálně žádní lososi nejsou. A jak tento příběh souvisí s evropskými lesy? Dost podstatně, podíváme-li se na minulost naší přírody. I naše řeky totiž kdysi bývaly plné lososů a také tu žili medvědi hnědí. Bohužel se nám z této doby nezachovaly žádné stromy, v nichž bychom mohli pátrat po dusíku z ryb. Lesy byly od středověku vytěžovány nebo tak intenzivně využívány, že všechny staré stromy zmizely. Průměrný věk dnešních buků, dubů, smrků či borovic v Německu nedosahuje ani osmdesáti let. V tomto období tu již medvědi nežili, ani se tu nevyskytovalo takové množství lososů, které by stálo za zmínku, takže dřevo našich stromů by molekuly 15N obsahovat spíše nemělo. Jak tomu ale bylo předtím? Jednu možnost, jak to přece jen zjistit, možná skrývají dřevěné trámy starých hrázděných domů, pokud ale vím, nikdo se o nic takového dosud nepokoušel.

To, že i u nás kdysi bývala hojnost lososů, je zcela jisté a dokládají to vžité mýty ; například se traduje, že dříve bylo zakázáno tuto rybu podávat služebnictvu více než třikrát týdně.10

V našich končinách býval doma losos atlantský a nyní všude dochází k jeho návratu. Úspěch tak slaví snahy o ochranu životního prostředí, konkrétně o čistotu našich vodstev. Já jsem vyrůstal v blízkosti Rýna a ještě dnes si pamatuji, že mi rodiče nedovolovali hrát si ve vodě. Tenkrát to bývala taková špinavá břečka, že bylo jen málo druhů ryb, které v koktejlu odpadních vod z chemiček přežily. V osmdesátých letech se pak pomalu začala ujímat ochranná opatření. Ovšem ještě v roce 1988 došlo k malému skandálu, když spolkový ministr životního prostředí Klaus Töpfer skočil do Rýna, aby ho přeplaval. Tři roky předtím se vsadil, že se díky nové politice životního prostředí kvalita vod natolik zlepší, že bude opět možné se v nich koupat. Dle posměšné zprávy magazínu Spiegel vylezl ministr z hnědých vln se začervenalýma očima – až tak čistá voda v té době ještě asi nebyla.11

To se naštěstí mezitím změnilo – Rýn je opět natolik čistý, že na jeho březích znovu vznikají pláže. A i losos se v jeho vodách cítí zase dobře. Potřebuje ale pomoc, a to nijak malou. Všichni dospělci se vracejí do řek svého mládí, jakmile ale jednou na nějakém toku daný rybí druh vymře, pak už do něj zpátky netrefí – všechny staré ryby jsou totiž narozené někde jinde. Horlivé spolky proto vysazují statisíce mladých lososů tam, kde je to vhodné. Takováto místa ovšem není snadné najít, jelikož se rybám všude stavějí do cesty vodní elektrárny a přehrady. Takže jakmile se pracně vypěstované mladé ryby vypraví do moře, nejednou se stane, že z nich cestou turbína nadělá suši. Aby se lososi při návratu z moře dostali přes zdi, mají k dispozici rybí schody. Ty imitují peřeje – voda se v nich přelévá ze stupně na stupeň, popř. z jedné nádržky do druhé, a ryby jimi dovedou drobnými výskoky vystoupat až nahoru.

Také v mém revíru proběhla velmi nákladná úprava potoka pro lososy. Byly na něm staré jezy, jimiž byl Armuthsbach přehrazen. Název potoka („chudoba“), sotva čtyři metry širokého, svědčí o životní úrovni dřívějších generací, které si alespoň pomocí síly odkloněné vody ulehčovaly mletí zrna. Armuthsbach rovněž dodával čistou vodu do chovných rybníků, což mělo na samotný potok neblahý vliv. Lososi jsou pouze jedněmi ze zástupců zvířecí říše, mnoho dalších druhů včetně raků nemůže migrovat, brání-li jim v tom zdi. A jde-li to pouze dolů, nikoli ale nahoru, pak jednoho dne ve vodách nad zdí nezbyde jediný větší tvor. Tyto vodní stavby jsou dnes postupně rušeny, aby ryby mohly opět táhnout ke svým rodným třecím místům – a to je obrovský úspěch, který nám dává naději. Skutečně lze často spatřit dospělé lososy, jak se po letech strávených v moři vracejí do původního místa výsadby a také se tam třou. Máme tak první generace pravých divokých lososů, kteří se narodili na svobodě.

Lososi se vracejí, medvědi bohužel zatím nikoli. U Rýna s jeho velkými městy by to jistě také bylo problematické, zato ve venkovských oblastech si to lze dobře představit. Ovšem ryby po krajině nemusejí bezpodmínečně roznášet jen medvědi. Co třeba ptáci živící se rybami, jako jsou kormoráni? Ti kdysi platili za téměř vyhynulý druh, avšak díky přísné, zákonem stanovené, ochraně se opět vracejí ke středoevropským řekám. Od devadesátých let je opět pravidelně vídám u Rýna a Áry (něm. „Ahr“ – pozn. překl.), malého přítoku, který pramení v blízkosti mé rodné vesnice Hümmel a ústí do potoka Armuthsbach.

Kormoráni jsou obratní potápěči, kteří velmi úspěšně loví pod vodou. Když mají plný žaludek, sytí a spokojení dřímají v korunách stromů pobřežních lesů. Přitom pod ně sem tam upadne nějaká ta hromádka trusu, který samozřejmě mimo jiné obsahuje cenný dusík. Záleží ale také na počtu ptáků – je-li jich pohromadě příliš mnoho, mohou stromy dokonce poškozovat. Tak se například děje v Sárské smyčce, kde byly v blízkosti břehu vysázeny douglasky a vytvořily tak jakýsi umělý severoamerický les (douglaska pochází ze severoamerického pobřeží Tichého oceánu). Sídlí tu celá kolonie kormoránů, jejichž hojné exkrementy jsou tak leptavé, že části korun stromů již odumírají, což se velmi nelíbí majiteli lesa. To však není hlavním důvodem, proč tito ptáci upadli v nemilost. Nevelký počet lososů, který si díky velmi nákladným výsadbám opět razí cestu vzhůru proti proudu, se často do rodných vod ani nedostane. Stane se totiž kořistí kormoránů. Nuže? Opět se tu rozbíhá přirozený koloběh živin, který ovšem, jak už to tak chodí, koliduje se zájmy lidí. Chápu, že nikdo nechce nečinně přihlížet, když hrozí, že ptáci zhatí veškeré snahy. Je ale nutné sahat hned po zbrani? Přesně to se totiž děje na zmíněné říčce Áře, a to za souhlasného jásotu spolku, který s velkou razancí protěžuje lososy. Že by tu snad ani tak moc nešlo o přírodu? Spolek ARGE Ahr e.V. na svých webových stránkách výslovně vítá, že je tyto ptáky, kteří jsou ve skutečnosti dle práva Evropské unie přísně chránění, díky udělené výjimce nadále možné lovit. A sice aby tak bylo zabráněno škodám v rybném hospodářství. Jediný pohled do jejich stanov: členem se může stát rybář, nájemce a pronajímatel rybářských revírů.12 Škoda, že to na práci spolku, který se jinak tak chvályhodně angažuje ve věci lososů, zanechává jistou pachuť.

Potřebují však ještě vůbec lesy v okolí městských aglomerací (a sem patří prakticky celá střední Evropa) přirozené hnojení dusíkem? V posledních desetiletích se totiž stromům naskytly zcela odlišné zdroje dusíku, ba přímo se s nimi protrhla hráz. A ty již s přírodou nemají nic společného. Na rozdíl od čistého vzduchu amerického severu ten náš spíše připomíná zkalený smog. Možná ne viditelně, ale s ohledem na škodliviny ano. Nebo bychom měli lépe říkat „živiny“? Doprava a zemědělství totiž svými zplodinami a kejdou zásobují rostliny, a to vydatněji, než by jim bylo milé. Ale popořádku.

Ve vzduchu se přirozeně vyskytuje hojnost dusíku – vy sami ho, zatímco čtete tyto řádky, ve velkém množství nadechujete a vydechujete. Podíl kyslíku, který je pro nás tolik důležitý, činí pouhých dvacet jedna procent, kdežto dusíku je v něm obsaženo až sedmdesát osm procent. Přísně vzato tři čtvrtiny každého nádechu jsou tedy k ničemu – kdyby jen šlo nepotřebný plyn odfiltrovat. To neznamená, že dusík pro vás nemá význam, právě naopak: máte ho v těle okolo dvou kilogramů, zabudovaný v proteinech, aminokyselinách a jiných látkách.13 U rostlin je to úplně jinak – sice tento plyn k dýchání také nepotřebují, zato je ale zajímají speciální sloučeniny, v nichž je obsažen. Tyto sloučeniny jsou reaktivní, lze je zabudovat do bílkovin a také do dědičné výbavy a bohužel přirozeně se vyskytují spíše vzácně. Nemá-li takový strom štěstí, aby stál někde, kudy táhnou lososi, pak je to trochu problém. Výkaly, které tu cestou trousí zvířata, nebo dokonce celá mršina, která zetleje v dosahu kořenů – to už by bylo něco. Svým dílem k tomu přispívají i blesky, a sice tím, že svou energií slučují složky vzduchu v oxidy dusíku. Mnohé stromy stejně jako i jiné rostliny rozvinuly schopnost, kdy ve spolupráci s bakteriemi ve zvláštních kořenových hlízkách přetvářejí ve vzduchu obsažený dusík tak, aby ho mohly zpracovávat. Takovýmito výrobci hnojiva jsou olše, bohužel ale většina druhů stromů tuto schopnost nemá a je tak odkázána na zvířecí odpadní produkty. Celkově vzato příroda vytvořila zužitkovatelné sloučeniny dusíku spíše jako vzácnou delikatesu. Potom ale nastoupil člověk. Naše moderní spalovací zařízení, ať už se jedná o auta nebo topení, dělají totéž co blesky: jako vedlejší produkt spalování paliv vytvářejí ze vzdušného dusíku sloučeniny s kyslíkem, které vítr spolu se spalinami roznáší na všechny strany a jež se spolu s deštěm dostávají do půdy. K tomu se přidává zemědělství, které si prostřednictvím dusíkatých hnojiv vynucuje maximální výnosnost půdy. Celkové množství sloučenin dusíku, jež se uvolňují vlivem lidské činnosti, je na pováženou: celosvětově to dělá necelých dvě stě milionů tun, které na zemi dopadnou spolu s deštěm, popř. v rámci celosvětové populace dvacet sedm kilogramů na hlavu a v průmyslových státech až sto kilogramů.14 Připadá vám to málo? Vraťme se ještě jednou k lososům a tomu, jakým požehnáním jsou pro stromy. Samec lososa keta obsahuje v průměru sto třicet gramů dusíku.15 Kdybychom my, Evropané, svůj roční výdej dusíku u jedné osoby přepočítali na lososy, došli bychom ke zhruba sedmi stům padesáti kusům ryb. Při dvou stech třiceti obyvatelích na kilometr čtvereční by se jednalo o 172 500 lososů na téže ploše – je jasné, že takovéto množství by zcela přetížilo přírodní koloběh. Naproti tomu zplodiny a rozstřikování kejdy a hnojiv sice způsobují totéž, ale nejsou vidět a nanejvýš na sebe nepříjemným způsobem upozorní tehdy, jsou-li náhle naměřeny vysoké hodnoty dusičnanů v pitné vodě.

Stromy si toho ovšem již dávno všimly a lesníci jakbysmet. Jejich chráněnci totiž již desítky let rostou podstatně rychleji než obvykle. Lesy tak produkují více dřeva a vystavování faktur si žádá nových podkladů. Takzvané růstové či výnosové tabulky, které udávají, jak rychle daný druh stromu určitého stáří roste, bylo nutné upravit asi o třicetiprocentní navýšení. Je to dobré znamení? Ne, právě naopak. Stromy totiž přirozeně vůbec nestojí o rychlý růst. Prvních dvě stě let musí pralesní mládež trpělivě stát ve stínu mateřských stromů, smí povyrůst jen o několik metrů a přitom si utváří neuvěřitelně pevné dřevo. V moderních, obhospodařovaných lesích rostou sazenice bez rodičovského štítu, který by je brzdil, a ženou se tak do výšky i bez hnojení dusíkem, přičemž se u nich utvářejí široké letokruhy. Buňky, rovněž výrazně větší, než je obvyklé, obsahují podstatně více vzduchu. Tím jsou náchylnější k napadení houbami, které koneckonců také chtějí dýchat. Pokud strom roste rychle, tak také rychle trouchniví a nemůže se tedy dožít vysokého stáří. A tento vývoj navíc razantně urychluje přísun živin ze vzduchu – jako když si nadopovaný výkonnostní sportovec stříkne dávku navíc.

Vysoká zátěž našeho životního prostředí v podobě dusíku ale naštěstí nepředstavuje trvalý problém, pokud se nám podaří zastavit jeho nadměrný přísun ve formě zplodin. V půdě přebývají zástupy bakterií, které z kdysi žádaných a dnes nadbytečných škodlivých oxidů dusíku získávají energii. Rozkládají molekuly na jejich výchozí části, takže ze země uniká plynný dusík a vrací se tam, odkud přišel, do atmosféry. Další část spláchnou lijavce do spodní vody, což nám tak trochu kazí chuť na naši potravinu číslo jedna. Stále ale platí, že situace se může opět zvládnout, jakmile jen náležitým způsobem omezíme své zásahy do ekosystému. A jednoho dne dojde opět na lososy a medvědy.

Zatímco ale má toto duo plné angažmá pouze v blízkosti vodních toků, jiná přírodní mocnost působí celoplošně. Utváří hory, formuje údolí a nivy a především to je gigantické přerozdělovací zařízení: voda.

Zvířátka v šálku kávy

Voda pouze nepřináší do lesa výživu v podobě migrujících ryb, nýbrž toho z něj také hodně odnáší. To souvisí s jejími vlastnostmi a zemskou přitažlivostí: voda teče, a to dolů – toť odvěká pravda. Ovšem na těchto zdánlivě banálních pochodech závisí něco více, totiž celé ekosystémy.

Pohlédněme nejprve do minulosti. Veškerý život na této planetě potřebuje živiny, jako jsou minerály, sloučeniny fosforu a dusíku. Ty určují intenzitu růstu rostlin, na němž jsou zase závislá všechna zvířata. A zde nejde o lososy, nýbrž o nás samotné. To, jak moc jsme s těmito koloběhy provázáni, ve velkém měřítku zažili naši předkové. Nejprve vykáceli lesy, aby tak získali místo a stavební materiál pro svá sídliště. Na takto vydobyté půdě obyvatelé vesnic následně provozovali rolnictví. To zpočátku fungovalo celkem dobře, neboť v půdě bylo na kilometru čtverečním uloženo několik desítek tisíc tun oxidu uhličitého v podobě humusu. Tato měkká, hnědá hmota se začala pomalu rozkládat, neboť zmizel chladivý stín stromů a země se ohřála natolik, že i v hlubších vrstvách se mohla rozběhnout činnost bakterií a hub. Při těchto vskutku obžerských orgiích byly kromě vydechovaného CO_2 rovněž uvolňovány vázané živiny. Došlo jistým způsobem k přehnojení, které bylo tehdy vítané: takto bohaté výnosy pomohly skoncovat s hladomorem a trvaly po dobu několika zlatých let, dokud z orné půdy nevyprchala síla. Jelikož dosud neexistovala syntetická hnojiva a ta trocha mrvy od ubohé hrstky dobytka nestačila, pole nakonec zchudla. Země ale stále skýtala dobré podmínky pro travní porosty, takže pozemky byly využívány jako pastviny pro dobytek. Je jasné, že i v tomto případě byly živiny odnášeny pryč, neboť jateční dobytek neskončil na pastvině, nýbrž doma na talíři. Půda se stále více vyčerpávala a stále více se tak mohly šířit vřesoviště a jalovec – tedy rostliny, které ovce ani kozy nežerou. Nakonec z toho zbyla úplně zničená zemědělská krajina, která stěží dávala nějakou obživu. Dnes nám tato místa připadají romantická a zbožňujeme pohled na vřesoviště s porosty jalovce, kterými v létě táhnou ovce. Naproti tomu pro naše předky byly kvetoucí keříčky vřesu znamením chudoby. S objevem umělých hnojiv začaly být mnohé plochy vřesovišť opět obhospodařovány ; bylo teď možné aplikovat živiny v libovolném množství. Malým pozůstatkům staré neúspěšně obhospodařované krajiny, které se zachovaly, je dnes coby chráněným krajinným oblastem poskytována všemožná péče, to je ale již jiné téma. To, čeho se naši předkové dopustili, bylo jakýmsi velkým časosběrným pokusem: urychlili přirozený výdej živin, a tak nechtěně demonstrovali, co se stane, když příděly dojdou.

Ne že bych si přál návrat časů bez hnojiv, to by totiž také znamenalo, že bychom se opět museli plně začlenit do uvedených koloběhů. Co to obnáší, to mi vyprávěl můj otec. Po válce jeho rodina pěstovala na malé zahrádce zeleninu, což pro ně bylo důležitým dodatečným zdrojem potravin. Hnojiva byla vzácná, a proto na záhony vyváželi obsah domovního septiku. Ten prošel malou proměnou a opět skončil na stole v podobě hlávkového salátu a okurek, které příroda obohatila o nechtěný přídavek: střevní parazity. Ti se společně s živinami účastnili oběhu mezi záchodem, zahradou a stolem. Ovšem ani takováto nechutná recyklace nezabrání tomu, aby se daný koloběh živin pozvolna nevyčerpal. A tím jsme opět u vody. Jedná se o rozpouštědlo, v němž se rozpouštějí všechny důležité látky, které rostliny rády svými kořeny nasávají. Půdě tím sice odebírají živiny, avšak ty se vrátí zpět, jakmile rostlina odumře a bakterie a houby ji následně rozloží na jednotlivé složky. Potud alespoň zjednodušená teorie. Normální je, že vláha prosakuje do hlubších vrstev, až dosáhne spodní vody. Cestou do hlubin s sebou bere všechny ty úžasné látky, které by si stromy a spol. tak rády ponechaly pro sebe. To je ostatně také důvodem, proč se stále více musí naše pitná voda chlórovat. Kejda, které se ještě stále na loukách a polích rozstřikuje nepředstavitelné množství, spolu se svou záplavou bakterií totiž také končí o několik pater níže v podzemních zásobárnách vody a tím pádem i v naší nejdůležitější potravině. V přírodě je tento přesun směrem dolů velmi důležitý pro ekosystém, který se ukrývá pod našima nohama. V hlubinách totiž žijí četné druhy, jež jsou odkázány na zbytky ze stolu nadzemního života – tam dole ve tmě koneckonců již neprobíhá žádná fotosyntéza.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajná síť přírody.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.