Naďa Horáková

Hrob třinácté panny

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková, 2006, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2006, 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8797-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8798-7 (mobi)

Den první, pondělí

Stoupání po rovné široké silnici připomnělo Ladě dětství. Bylo jí pět, když poprvé uviděla tento kopec, tehdy jí však připadal obrovský, daleko větší než nyní. A pamatovala si, že ve vesnici, kam za chvíli vjede, strávila tehdy několik dní. Pak sem už nikdy nepřijela.

Když se ptala matky, kdy že opět pojede k tetičce Anně na prázdniny, odpověděla jí, že až bude mít teta čas. Patrně teta Anna čas už neměla, a tak Lada nikdy další pozvání neobdržela.

Vesnice byla velká. Z vrcholu kopce ji obhlédla celou, jak vějířovitě ovíjí okresní silnici. Malebná vrchovina s dlouhými teplými jižními svahy lákala odnepaměti lidi, aby se tady usadili. Na každém kroku si tu prý podávaly ruce pravěk, protohistorie i raný středověk. Stačilo jen kopnout do půdy a srdce archeologa se tetelilo, prastará tajemství povstávala z hlubin země.

Lada projela vesnicí a zastavila u cedule, která oznamovala, že právě opouští Mlhavu. Rozhlédla se. Asi sto padesát metrů daleko uviděla odbočku z hlavní silnice. Rozjela se a po oněch sto padesáti metrech odbočila vlevo. Poznala tu cestu dlážděnou kočičími hlavami a lemovanou hustými křovinami, která se po dalších několika desítkách metrů ztrácela v lese.

POLESÍ, vítala ji další cedule u další odbočky vlevo. Neznámý sprejer však oficiální nápis přestříkal červenou barvou na U BOSORKY. Vjela na vyasfaltovanou cestu vedoucí k domu, který se nacházel v parku sousedícím s lesem. Po dalších sto metrech byla konečně u cíle své cesty. Vila Polesí. Velký jednopatrový dům obklopený listnatými stromy s mohutnými kmeny. Věděla, že mají více než sto let, stejně jako ten dům. Plot areálu tvořily pouze husté keře, ovšem místy již vyklučené, takže mezi nimi bylo vidět i na silnici z kočičích hlav.

To bylo všechno, čeho si zatím stačila všimnout. Neměla čas se rozhlížet. JUDr. Bašta právě vystoupil ze svého bavoráku zaparkovaného na cestě před domem a v ruce držel drahou koženou aktovku. Ona sama tedy postavila svůj vůz asi o dvacet metrů dál, na trávník vedle zděné kůlny.

„Slečna Lada Nevrtalová?“ ujišťoval se doktor Bašta, hned když vystoupila.

Bylo mu něco přes padesát, krátké šedivé vlasy a hladce oholená svěží tvář mu dodávaly na serióznosti a drahý oblek na důležitosti.

„Ano,“ přikývla.

„Dobrý den,“ provedl doktor Bašta mírnou úklonu.

„Dobrý,“ podala mu ruku.

„Bašta,“ představil se, i když to bylo zcela zbytečné. Kdo jiný by tady na ni čekal. A navíc ten hlas znala velmi dobře z telefonu.

Doktor Bašta vytáhl z aktovky svazek listin v průhledném plastovém obalu.

„Tady máte všechny dokumenty. Až je prostudujete, zavolejte mi a já se tu zase zastavím.“

„Děkuju,“ vzala rozpačitě složku.

„Máte tam i číslo na realitní kancelář, pokud si to s prodejem nerozmyslíte. Můžete se sama informovat na podmínky.“

„Díky,“ kývla, „ale nerozmyslím. Z Liberce je sem daleko.“

Doktor Bašta pokrčil rameny, že jeho se to netýká.

„Psa vám přivede můj syn,“ dodal.

„Jakého psa?“

„Vlčák, jmenuje se Jozífek.“

„A co já s ním?“ zeptala se podezřívavě.

„Patřil paní Selucké,“ vysvětloval doktor Bašta. „Vzal jsem ho k nám, dokud ho nepřevezmete vy.“

„Ale já psa…“ ohradila se.

„Je součástí dědictví,“ upozornil ji. „Máte to v těch dokumentech. Musíte se o něho postarat, to je podmínka paní Selucké.“

„Já…“ rozhodila Lada bezradně rukama.

„A tady se vám bude hodit. To víte, je to samota. Tady byste se pomoci nedovolala.“

„Nestrašte!“ vyhrkla.

„No, jen že se tu budete s Jozífkem cítit líp,“ řekl a začal lovit v tašce. „Tady máte klíče od domu. Měla byste pořádně vyvětrat. To víte, víc než měsíc…“

Lada přijala klíče.

„Až papíry prostudujete, zavolejte mi, jestli to dědictví přijmete,“ připomněl doktor Bašta. Povyhrnul si rukáv letního saka a mrkl na hodinky. Na čele měl přímo napsáno, jak je jeho čas drahý. Lada totiž přijela o čtvrt hodiny později, než měli domluveno. „Dědictví musíte přijmout jako celek, nebo ho jako celek odmítnout. Termín vyřízení dědictví u notáře je stanoven na poslední týden v srpnu. To víte, jsou dovolené. Ale pak už bude všechno vaše i oficiálně, ovšem pokud splníte tetiny podmínky.“

Lada chápavě přikývla, i když pro ni byla procesní stránka vyřízení pozůstalosti naprosto španělskou vesnicí.

„Zatím na shledanou,“ podal Ladě ruku a nasedl do svého bouráku, který se po pár sekundách s téměř kočičím předením rozjel.

Lada osaměla a vůbec jí nebylo příjemně. Tady byste se pomoci nedovolala! Co tím myslel? Pohlédla směrem, kde tušila vesnici. Vzdušnou čarou několik stovek metrů. Naskočila jí husí kůže.

Obrátila se k domu. Velké vstupní dveře byly chráněné proskleným výstupkem opatřeným taktéž skleněnými dveřmi. Konstrukce kazila architektonickou čistotu domu, ale patrně v zimě zamezovala přílišnému úniku tepla. Lada věděla, že se přímo za vstupními dveřmi nachází velká hala.

Odemkla skleněné a následně i vstupní dveře a vešla do domu. Jako by se vrátila do dětských let. Z haly dýchala věkovitá blahobytnost prvorepublikové střední vrstvy. Jako by opět viděla tetu Annu a strýce Ferdinanda, jak sedí v křeslech před krbem a pijí kávu. Teta Anna má na klíně složené vyšívání a strýc noviny. Malá blond holčička sedí mezi jejich křesly a z čajového stolku si bere sušenky. Je léto, ale v krbu plane oheň, nad nímž se opéká řada špekáčků napíchnutých na rožni.

Dveře za ní samovolně zaklaply a Lada se lekla. Obrázek, který vytvořila její paměť, se v mžiku rozplynul. Teta a strýc už nežijí a jí je pětadvacet.

Hala končila širokým dřevěným schodištěm vedoucím do patra. Tomu Lada zatím nevěnovala pozornost. Prošla přízemí. Kuchyně, spíž, koupelna, záchod, pracovna, ložnice. Konečně vystoupala i do patra. Pět místností.

Kromě další ložnice s obrovskou manželskou postelí byly všechny prázdné.

Vila postavená koncem devatenáctého století sloužila jako správa polesí s bytem pro pana nadlesního a místností pro pana adjunkta. Brzy však bylo polesí zrušeno a úřednická agenda byla převedena jinam. Vila zůstala nevyužitá. Získal ji místní mlynář Josef Nevrtal a nastěhoval se do ní. A teta Anna byla jeho dcera.

Lada sešla opět do přízemí a zůstala v kuchyni. Byla docela moderně zařízená a útulná. Teta Anna zřejmě obývala převážně tuhle místnost. Válenda v rohu místnosti u okna jí zvedla náladu. Nedokázala si představit, že by spala sama v jedné ze dvou velkých ložnic. Až přijede Veronika, společně vyberou, kde budou spát.

Z auta přinesla dva kufry a postavila je do spodní ložnice. Vybalovat zatím nemínila, přestože musela ve vile strávit celý měsíc. Pak přinesla potraviny, které cestou koupila. Uvařila si jen kávu, na jídlo neměla ani pomyšlení. Byly tři odpoledne, když si sedla ke stolu u okna, srkala kávu a otevřela složku s dokumenty od doktora Bašty, kterého teta pověřila vyřízením poslední vůle u notáře. Veškerý majetek odkázala své vzdálené příbuzné, která pocházela z linie Nevrtalů po jejím bratranci. Dům s pozemkem, půl milionu na kontě; a také Jozífka.

Když jí před měsícem doktor Bašta telefonicky sdělil zprávu, že Anna Selucká zemřela a odkázala jí majetek, způsobilo to v rodině poprask. Jejich rodiny se léta nestýkaly. Jak si na ni teta vzpomněla před dvaceti lety a pozvala ji na prázdniny a proč jí vše nyní odkázala, ani matka netušila. Teta jim neoznámila ani to, že strýc Ferdinand před patnácti lety zemřel. Teta Anna děti neměla, ale takových dědiců, jako je Lada, bylo mnoho. Nevrtalovi byli početná rodina. Nikdo nechápal, proč se tak teta Anna rozhodla.

Lada prolistovala papíry, ale neměla chuť se nyní zabývat úřednostmi. Složku opět zavřela a položila na okraj stolu. K notáři půjdou až koncem srpna, má na všechno spoustu času. Stejně už udělala všechno, co v téhle věci udělat mohla.

Spíš jí v hlavě vězel ten pes. Kolika let se vlčáci asi dožívají? Jozífek bude nějaký psí děda. No, snad ho bude doopatrovávat jen chvíli. Netušila však, kam ho dá. Do paneláku těžko. A stejně se o něho bude muset postarat hlavně David.

Bylo půl čtvrté, když vešla do pracovny. Svazků v policích bylo jistě několik tisíc. Knihy obkličovaly tři stěny ze čtyř. Vypadalo to, že jsou tu ještě i ty z knihovny pana nadlesního. Vytáhla starou Bibli vázanou v kůži a vložila do ní přeložený papír. Zavřela ji a nostalgicky pohladila. Pak ji opět vložila na místo, kde dlela mezi ostatními starými kvalitními tisky.

I veškerý nábytek byl prastarý. Bytelný leštěný dubový psací stůl, tapecírované židle, tři rozměrná semišová křesla, kuřácký stolek, trochu zašlý, ale kvalitní koberec. Vedle okna stála jakoby nepatřičně višňová vykládaná knihovna, v níž byla alba a knihy, některé zcela nové. Patrně příruční knihovna tety Anny. Jedna kniha ležela na stole a na ní brýle.

Lada otevřela spodní dvířka psacího stolu. Objevily se vzorně vyrovnané čisté papíry, sešity a bloky. Na nich ležela krabice zabalená v růžovém papíře s dětskými motivy medvídků, patrně nějaká hračka. Podle velikosti a tvaru krabice to tipla na panenku. Natáhla po ní ruku, ale vtom uslyšela štěkot psa. Povzdechla.

Vyšla před dům, aby si tu ukřičenou zásilku převzala. Asi dvacetiletý kluk se právě chystal otevřít skleněné dveře výstupku. Byl pěkný, plavovlasý, modrooký, ale vypadal ještě chlapecky hubeně.

„Čau, jsi Lada?“

„Jo,“ kývla.

„Já jsem Petr Bašta. Vedu ti psa.“

„To jsem celá šťastná,“ povzdechla.

„Jozífek je fajn,“ zachmuřil se trochu. „Nechal bych si ho. Ale táta říkal, že to nejde kvůli tetě Anči.“

Lada vyšla ze skleňáku a rozhlédla se po psím kmetovi.

Petr pískl a z rohu vyběhlo šedé tele a nadšeně začalo kolem něho tancovat.

„To je Jozífek?“ zděsila se. „Přece to měl být vlčák, a ne vlkodav.“

„Však to je vlčák,“ řekl Petr znalecky. „Vlkošeďáci bývají mohutnější.“

„Kolik mu je?“ poklesla Ladě brada.

„Tak rok,“ odpověděl. „Někde jsou papíry. Má v uchu tetování.“

„Co s ním mám dělat?“ zeptala se Lada nervózně.

„Nic. Vedle kůlny má kotec. Ale klidně ho nechej běhat. Neuteče.“

„Jak to víš?“ chtěla vědět.

„My bydlíme kousek, ten první barák u cedule,“ vysvětloval Petr. „Chodili jsme sem s babičkou, ona se s tetou Ančou kamarádila. Proto teta Anča svěřila tátovi tu závěť.“

„Ty jsi tetu znal?“

„Odmalička, často chodila i k nám.“

„Jaká byla?“ zeptala se Lada zvědavě.

„Fajn,“ pokrčil rameny. „I když…“

„Co?“ pobízela ho, když se odmlčel.

„Byla střelená,“ pokrčil znovu rameny, ale vyznělo to omluvně.

„Proč?“

„Vykládala karty.“

„Fakt?“ vyhrkla Lada. „Tohle jsem teda nevěděla.“

„Já na to nevěřím,“ pokračoval. „Ale babička si od ní nechávala vykládat karty na každou volovinu. A jezdili za ní i lidé z celého okolí.“

„Ale vždyť jí už bylo devadesát pět!“

„Ale myslelo jí to dobře,“ řekl Petr. „Vůbec nikoho nepotřebovala. Ještě jezdila i na kole.“

„Nevíš, proč mi to tu odkázala?“

„To nevím. Ale babička snad bude něco vědět. A máš k nám přijít na oběd, třeba zítra.“

„Dík,“ řekla Lada vděčně.

„Tak já jdu,“ rozloučil se Petr.

Pískl a Jozífek se opět vynořil zpoza rohu domu. Vyprovázel ho až k bráně, ale u ní se zastavil, přestože byla otevřená. Petr měl pravdu. Jozífek byl dobře vychovaný psí mladík. Chvíli za Petrem teskně hleděl, ale pak se vrátil k Ladě a sedl si proti ní. Vyčkával.

„Jozífku…“ začala Lada.

Nesměle k němu natáhla ruku. Nerozhodně poposedl. Dodalo jí to odvahy a pohladila ho lehce prstem po čenichu. Podezřívavě trochu cukl hlavou, očichal jí ruku a pak se olízl. Ublížit jí nechtěl, ale teď se rozhodoval, jestli se nechá tou rukou, která byla stále blízko jeho hlavy, pohladit, nebo na ni zavrčí. Lada ale jeho váhání měla dost. Najednou ho chytila za obojek. Jozífek překvapeně vykvikl.

„Tak Jozífku, do kotce,“ řekla rezolutně a táhla ho za sebou. „U mě se poslouchá.“

Jozífek se zvedl a šel za ní, i když mu obojek pustila. Zavřela ho do kotce. Dvakrát přešlápl, posadil se a zatvářil se trucovitě. Zřejmě se mu pobyt v kotci příliš nezamlouval. Lada mu přinesla vodu a nasypala krmení, které našla v kuchyni. Na vodu se Jozífek vrhl, ale nad granulemi se znechuceně oblízl.

„Tak ty si budeš ještě vymýšlet?“ pohrozila mu prstem. Trochu se přikrčil a ukřivděně se svalil vedle misky.

„Nic jiného nedostaneš!“ řekla a zamířila do domu. Zbytek odpoledne strávila prohlídkou knihovny. Teta Anna opravdu horovala esoterickým disciplínám. Měla spoustu knih o magii, mnoho z nich bylo ještě z první republiky. Vypadalo to, že její drahá příbuzná byla opravdová čarodějnice. Prohlížela knihy a ani nezaregistrovala, že se stíny začínají dloužit. Teprve když se v pracovně setmělo a ona neviděla na čtení, vrátila se do kuchyně. Nebylo jí do zpěvu, když si uvědomila, že musí v tomto obrovském domě strávit osamělou noc.

Najednou byla ráda, že Jozífka má. Pustila ho do domu a ubytovali se v kuchyni. Pes, jako by rozuměl jejímu rozpoložení, si tiše lehl vedle válendy, na niž se posadila. Položil hlavu na přední tlapy a sledoval ji trpělivýma očima.

Také Lada se na psa dívala. Rozmýšlela, jestli si nemá jít pro nějakou knížku zpět do pracovny. Hrozně se jí ale nechtělo opustit bezpečí kuchyně, v níž je oba zamkla. Raději proto zhasla a šla spát.

Krátce před půlnocí ji něco probudilo. Snad nějaká rána. Nebyla schopná přesně identifikovat ten zvuk. Jozífek stál u dveří a přešlapoval. Když zjistil, že už nespí, začal pofňukávat.

„Ty chceš čurat?“

Vstala z postele a pustila ho ven z domu. Ztratil se ve tmě. Čekala ve skleněném výstupku. Temná obloha se ligotala nespočetnými hvězdami. Připadalo jí, že jsou tak blízko, že stačí natáhnout ruku a může se jich dotknout.

„Ňaf,“ ozvalo se jí u nohou.

Jozífek se dožadoval vstupu do domu. Zamkla oboje dveře. Když se obrátila k psovi, který ji předešel a šel sám do kuchyně, trochu znejistěla. Zvíře stálo v prostředku haly a upřeně hledělo na schodiště. Srst se mu naježila a z prsou mu vycházelo podivné duté vrčení. Nechystal se zaútočit, jeho vrčení bylo výhružně obranné. Najednou ustoupil o dva kroky zpět a mírně již bez hlesu obnažil zuby. Ladu přešel mráz. Ten pes na schodišti něco viděl nebo cítil. Dolní polovina schodiště byla ozářená světly z haly, ale horní polovina tonula v šeru. Lada ovšem nemínila zkoumat temné kouty domu zvláště v noci. Obešla ji tísnivá předtucha.

„Jozífku,“ řekla měkce.

Obrátil k ní hlavu, přátelsky švihl ocasem a ihned se začal chovat normálně.

„Co tam je?“ zeptala se tiše.

Pes ale vypadal, že si už není ničeho vědomý, a zamířil do kuchyně. Lada rychle kuchyň zamkla a uložili se opět k spánku. Modlila se, aby pes vydržel bez vyvenčení až do rána. Neměla nejmenší chuť si to dobrodružství zopakovat. Byla utahaná z cesty i nových zážitků a ihned usnula. Nevnímala zvuky, které vydával starý dům, praskání podlah, nábytku, schodů a vrzání na půdě.

Jozífek znal ty zvuky velmi dobře a jen málokdy pootevřel oči, jen málokdy se jeho uši napřímily pod přílivem obtížněji identifikovatelných ruchů z domu i zvenčí. Najednou však vstal a vyskočil na židli, z níž viděl z okna na dvůr. Strnule pozoroval houpačku, která visela přímo před oknem z větve mohutného dubu. Pohybovala se sem tam, jak ji rozhoupal vítr. Psí oči sledovaly houpačku s klidem, jakého je schopno dosáhnout jen stáří nebo blaženost nevědomých. Jozífek nebyl ani starý, ani nevědomý. Jen viděl a slyšel to, co lidské smysly nezachytí. Opatrně seskočil ze židle a jediným hbitým skokem se ocitl na posteli v Ladiných nohách. Stočil se do klubíčka a položil si čenich na deku, jíž byla přikrytá. Cítil pach své nové paní. Líbil se mu. Voněla příjemně. I to, jak spala bez hnutí, se mu líbilo.

Stará paní měla špatné spaní. Často se budila a pak se dlouho modlila, než opět usnula. Měl ji rád, ale věděl, že brzy odejde. Cítil to. Pach odchodu. Teď něco podobného pocítil znovu. Zvedl hlavu a podíval se na svou novou voňavou paničku. Ve vzduchu cítil pach odchodu ještě výrazněji než před měsícem, kdy ho opustila první paní.

„Vem si mě, vem si mě, slyšíš?“ ozvalo se náhle jakoby výhružně do ticha.

Lada zašmátrala po paměti pod polštářem a vytáhla mobil.

„Jo,“ houkla rozespale.

„Ahoj Davide, jo spím.“

„Jo, těším se, jo.“

„Taky tě,“ ukončila hovor a káravě se podívala na Jozífka v nohách postele.

Ten však měl zavřené oči a sklopené uši a dělal, že ji nevidí, tudíž ona nemohla vidět jeho.

Povzdechla si a přitáhla si deku na prsa.

„Tak dobrou, Jozífku,“ řekla a uslyšela spokojené odfrknutí.

Den druhý, úterý

Ráno je zastihlo v nerovném objetí. Jozífek spal pro psa poněkud podivným způsobem. Hlavu měl na Ladině polštáři, byl natažený na zádech a všechny čtyři tlapy čněly vzhůru.

„Jozífku, ty darebáku!“ zatahala ho Lada za přední tlapku.

Neochotně otevřel oči. Vydržel by tak ležet s novou paničkou celý den.

„Tak tohle bylo naposledy,“ ujistila ho přísně.

Vstala a vyhodila ho ven. Vydal se na obhlídku terénu. Zastavil se u houpačky a pořádně ji očichal. Tu vůni znal. Pak proběhl park, jestli se mu v revíru neusadil nějaký nový ježčí či třeba kuní vetřelec.

Lada zatím uklidila postel a zavřela se v koupelně. Bylo devět, když z ní vyšla svěží jako růže. Měla před sebou dlouhý den. Netušila, jestli Veronika přijede už dnes. Uvařila si kávu, snědla pár keksů a vyběhla ven za Jozífkem.

Pes automaticky zamířil k bráně pozemku. Patrně si myslel, že jdou na procházku.

„Chceš jít ven?“ křikla na něho, jako by jí měl rozumět. Před branou, i když byla otevřená, se posadil a čekal.

„Tak mi teda ukaž svůj rajon,“ povzdechla a šla za psem.

Jakmile Lada vykročila z brány, převzal Jozífek vedení. Krok před ní si to mířil po kočičích hlavách do lesa. Patrně to byla jeho navyklá procházková trasa. Lada uvažovala, jestli s ním chodila i teta Anna. Na pětadevadesát musela být opravdu čilá.

Asi po dvou stech metrech kočičí hlavy končily a na ně navazovala poměrně široká lesní cesta. Vtom Jozífek opustil cestu a zabočil přímo do lesa. Vodil Ladu, aspoň se jí to zdálo, v nějakých podivných kruzích světlým listnatým lesem a sám neustále něco očichával.

Náhle les prořídl a rozestoupil se v nevelký palouk zalitý sluncem. Nechtělo se jí na ten palouk vstoupit, ale nezbývalo jí nic jiného než vyjít z břízek, jimiž byla tato strana palouku lemována, a následovat Jozífka, který suverénně zamířil k několika křížům stojícím uprostřed palouku. To místo, přestože bylo překrásné, ze zbývajících stran vroubené hustým šípkovím v plném květu, jí nahnalo hrůzu. Jako by se nad ním vznášelo něco dusného, zlověstného, temného. Přičítala to těm černým litinovým křížům, které evidentně označovaly staré hroby. Kříže byly docela prosté, ploché, s místem na malou oválnou fotografii a jméno. Ovšem fotografie i jména již podlehly času. Třináct křížů stálo vedle sebe v rozestupu asi dva metry. Paty měly zarostlé travou a jen takřka pomyslná mohylka půdy naznačovala původní hrob. Ladě připadalo podivné, že jsou všechny kříže stejné, dělané jakoby na nějakou příšernou hromadnou zakázku.

Jozífek chvíli lítal po mýtině a pak se s žuchnutím svalil do trávy k patě jednoho z křížů. Jako by ten pes uměl počítat, vybral si právě ten prostřední, který měl po levém i pravém boku vždy šest mlčenlivých společníků.

Jozífek čenichal v trávě před sebou a občas obnaženými zuby ukousl stéblo trávy a žvýkal je.

Lada zatím zkoumala kříže. Na některých ještě bylo znát místo po odpadnuté fotografii patrně v porcelánovém oválku a kousky čmouh od zlacenky naznačovaly, že tu kdysi dávno byla i jména.

Po chvíli se posadila vedle psa. Opravdu nádherné místo! A s kříži za zády, když je neviděla, romantické a svádějící ke snění. Okraje palouku se bělaly kmeny bříz, růžová barva něžných okvětních lístků planých šípků uklidňovala duši a zelená hedvábná tráva přímo lákala, aby si člověk zul boty a nechal si chodidla laskat tím měkoučkým sametem. Takhle si vždycky představovala pohádkové palouky, na nichž tančily za úplňku víly ostřelované měsíčními stříbrnými šípy.

Po pár minutách se oba zvedli a Jozífek zamířil na protilehlý okraj palouku. Sotva prošli křovinami šípku a dalším hájkem břízek, objevily se kočičí hlavy. Lada pochopila, že palouk maskovaný šípkem a břízovím se nachází jen pár metrů od silnice. Napadlo ji, jestli ta silnice nebyla zřízena právě kvůli těm tajemným hrobům. Nechápala však, kdo a proč by tam, stranou oficiálního hřbitova, uložil k poslednímu odpočinku třináct lidí.

Právě když procházeli branou do areálu vily, uslyšeli za sebou troubení. Jozífek poplašeně uskočil na kraj cesty a nervózně se díval na červené polo, které prosvištělo kolem nich.

Lada okamžitě zamířila ke kotci a Jozífka zavřela. Veronika Kořínková byla na psy alergická, a to doslova zdravotně i psychicky. Z kožešin dostávala záchvaty rýmy a z psí přítomnosti psotník.

Jozífek se na Ladu ukřivděně díval zpoza pletiva a myslel si něco o lidské nevděčnosti. Na Veroniku vystupující z auta vrhl nepřátelský pohled, jako by tušil, že je zavřený kvůli ní. Ta krasavice se mu ani za mák nelíbila.

„Čau Lado,“ řekla Veronika a rozhlédla se. „Paráda. Fakt úžasné. Má to někdo štěstí!“

„No jo, ale prodám to,“ odvětila Lada. „Kdyby aspoň stál ve vesnici… ale takhle! Je to jako pozvánka pro zloděje.“

„Ale je tu božský klid!“ nastavila Veronika tvář slunci prosvítajícímu mezi mohutnými korunami stromů obklopujícími dům. „Tady bych mohla zůstat navěky.“

„Ty?“ zasmála se Lada. „Prosím tě, vždyť tu nevydržíš bez zábavy ani týden!“

„Ne, zůstanu tu s tebou celý ten přiblblý měsíc,“ řekla Veronika. „Slíbila jsem ti to. Aspoň budu mít čas na psaní.“

„Na jaké téma tu doktorskou práci nakonec píšeš?“ chtěla vědět Lada.

„Dostojevský, Zločin a trest, stylistické hledisko,“ povzdechla Veronika a začala z auta vytahovat bagáž.

Lada jí pomohla odnést dovnitř početné tašky, taštičky a dva objemné kufry s oblečením a kosmetikou. Veronika byla chytrá, inteligentní, a právě se chystala na doktorát z rusistiky, a také byla i krásná a smyslná, takže si přivydělávala i jako modelka. Její tvář se dívala z nejednoho kalendáře či reklamního plakátu.

Lada provedla Veroniku po domě a po poradě se domluvily, že budou spát společně v ložnici v patře, protože je tam obrovská manželská postel a místnost je teplejší než ložnice spodní na severní straně, již prostupovala vlhkost. Hlavní stan si Veronika rozložila v pracovně, kam si zanesla notebook a knihy, z nichž čerpala speciální informace o Dostojevském a jeho díle.

„Holka, tahle práce bude bomba,“ řekla Veronika a něžně pohladila jednu ze svých knih po kožené vazbě.

„Ruské originály kritik o Dostojevském, které nikdy nebyly do češtiny přeloženy. Řekla bych, že je tady snad nikdo ani nezná. To způsobí poprask! Objevila jsem je náhodou v antikvariátě. Obšlehnu z nich, co se dá.“

Lada šla uvařit kávu, a když se vrátila i s ní, zastihla Veroniku při podivné činnosti. Stála na židli a zkoumala otvor ve zdi umístěný asi deset centimetrů pod stropem.

„Co to je?“ zeptala se Veronika.

„Díra,“ odpověděla Lada.

„Na co?“

„Netuším,“ pokrčila Lada rameny.

„Nějaké větrání?“ nadhodila Veronika.

„Ale vede do chodby, proč by větrali do chodby!“

„Třeba se to tak dřív dělalo,“ usoudila Veronika.

„Třeba,“ připustila Lada.

„Hm, ale ty otvory jsou ve všech pokojích, dívala jsem se,“ řekla Veronika. „Jako by ty pokoje nějak propojovaly. Podívej, do vedlejšího pokoje vede taky díra, ta je na druhé zdi.“

„Tak já se zeptám paní Baštové,“ navrhla Lada, ale bylo jí srdečně jedno, na co ty díry jsou.

„To je nějaká místní ježibaba?“ zeptala se Veronika trochu arogantně. „Všimla sis, že to tady překřtili? Nejsme v Polesí, ale U Bosorky. A to zřejmě byla tvoje milovaná tetička!“

Lada po ní vrhla znechucený pohled a odešla do kuchyně pro cukr, který tam zapomněla. Mimoděk v kuchyni prohlédla stěny, žádná díra tu nebyla. Pokrčila rameny. Na větrání asi nesloužily, právě v kuchyni by bylo nejpotřebnější.

Po kávě si vybalily kufry a přesunuly se do kuchyně.

Lada usmažila pro každou dvě volská oka.

„Co to je?“ zeptala se Veronika, když dojedla, a ukázala na složku od doktora Bašty.

„Závěť a všechno kolem dědictví,“ řekla Lada.

„Můžu?“

„Jasně, podívej se, to není nic tajného,“ souhlasila Lada. Veronika vytáhla dokumenty a chvíli jimi listovala.

„Protože už pravděpodobně nežijí potomci z linie Nevrtalů po mém otci Josefu, kterým bych svůj majetek odkázala podle rodinné tradice i podle práva, odkazuji veškerý svůj majetek movitý i nemovitý Ladě Nevrtalové z linie Nevrtalů po mém strýci Michalu Nevrtalovi (bratru mého otce), narozené 17. 3. 1980 v Liberci,“ četla Veronika.

„Na to, že jí bylo tolik let, docela dobré formulace, ne?“ nadhodila Lada.

„Holka, ani bych neřekla,“ odpověděla Veronika, která měla gramatiku a stylistiku českou i ruskou v malíčku.

„Proč?“ hájila svou tetu Lada trochu naštvaně.

„A proč je tu ta přihlouplá podmínka?“ řekla Veronika a opět citovala závěť.

„Jednou z podmínek, aby moje závěť nabyla platnost, je, že Lada Nevrtalová musí v domě měsíc bydlet, dnem i nocí, a neopustit vesnici.“

„Patrně chtěla, abych se s Mlhavou dobře seznámila,“ řekla Lada. „A má dvě podmínky! Ještě se musím postarat o toho čokla.“

„No, potěš bůh,“ zasmála se Veronika. „Ještě že nejsem dědic.“

Odpoledne si prohlédly park kolem domu a poseděly před domem u dřevěného stolu. Večer se zavřely do ložnice. Lada vytáhla ze skříně dvě těžké vlněné deky. Voněly po levanduli. Krátce před devátou již ležely vedle sebe, otevřeným oknem před sebou pozorovaly přicházející tmu a oběma se klížily oči. Než slunce úplně zapadlo, obě již spaly. Hlavy natočené k sobě. Sbližovalo je ticho i zvuky neznámého velkého domu. Stará postel párkrát zavrzala, přestože se ani jedna z nich nepohnula. Jen Lada si ve spánku přitáhla deku zimomřivě na prsa, jako by cítila chlad i v této horké letní noci.

Den třetí, středa

Ráno vstala Lada v osm. Veronika měla ještě půlnoc. Nechala ji spát. Za ten rok, co se znaly, věděla, že si Veronika ráda pospí.

V kuchyni našla ve skříni nákupní tašku a hodlala nakoupit. Chtěla jet autem, ale venku jí padl pohled na Jozífka v kotci. Ležel vedle boudy a uraženě předstíral, že ji nevidí. Vtom spatřila za oknem kůlny kolo. Vyvezla ho. Lehké, zánovní dámské kolo. Petr Bašta přece říkal, že teta Anna jezdila na kole do poslední chvíle. Nasedla a po asfaltce a následně po kočičích hlavách svištěla na hlavní silnici. Když projížděla kolem prvního domu vesnice, uviděla Petra Baštu, jak zametá chodník. Tvářil se hodně poníženě, že ho zahlédla při takové činnosti.

„Co děláš?“ zeptala se trochu nevhodně, když zastavila a slezla z kola.

Petr znechuceně zvedl koště: „Prázdniny jsou příšerné. Naši mě tu vždycky na dva měsíce zavřou a já musím být babičce k ruce.“

„Vy tu nebydlíte?“ zeptala se Lada.

„Ne, v Brně,“ odpověděl. „Jen brácha bydlí tady.“

Vtom vyšla z vrat domu stará žena s očima upřenýma na chodník, jako by chtěla kontrolovat, jak kvalitně Petr zametá. Když uviděla Ladu, tvář jí roztála do úsměvu.

„Lado!“ zjihla a podala jí ruku.

„Dobrý den, paní Baštová,“ pozdravila Lada, neboť usoudila, že nikdo jiný to být nemůže, současně však nechápala, jak ji stará paní mohla poznat.

„To je let!“ pokývala paní Baštová hlavou. „Takové milé děvčátko jsi byla. A jak jsi vyrostla!“

Lada rozpačitě přešlápla, protože nevěděla, co na takovou řeč odpovědět.

„Jedu nakoupit,“ vypadlo z ní nakonec a rukou plácla tašku v košíku před řídítky.

„Tak až se budeš vracet, zastav se tu,“ řekla paní Baštová. „Dám ti buchty.“

„Ráda,“ přikývla Lada, nasedla na kolo a rozjela se. V poslední chvíli se otočila a mávla na Petra, s nímž se zapomněla rozloučit. Jen bezděčně zachytila i znepokojený výraz tváře paní Baštové, která se právě křižovala.

V obchodě nakoupila pečivo a hlavně zeleninu. U pokladny s ní mladinká prodavačka, patrně nějaká učnice, zapletla hovor, protože byla jediná zákaznice.

„Jste tu na dovolené?“ vyzvídala dívka. Lada přikývla.

„Kde?“

„Bydlím v domě paní Selucké,“ odpověděla.

„Neznám,“ divila se dívka sama sobě, jako by měla mezery ve vzdělání.

„Ve vile na Polesí,“ upřesňovala Lada.

„Jo, vy jste myslela Anču Bosorku!“ plácla se dívka po čele.

„Hm,“ broukla Lada trochu zaraženě. „Tak se jí tu říkalo?“

„Nó, né… ale byla to hodná paní,“ řekla dívka. „Víte, tady má hodně lidí nějakou přezdívku. Dřív to byl samý Jan, Josef, Marie nebo Anna, tak se dávaly přezdívky, aby se v nich vyznali. A ona prý od mládí vykládala karty, chodila na byliny a tak, tak proto jí tak říkali.“

Lada zaplatila a šla ven. Prodavačka již patrně zapomněla na rozhovor a zkoumala svou tvář v malém zrcátku, které bylo pověšeno nad pokladnou, patrně jako součást prodejní nabídky.

Anča Bosorka. Vůbec se jí to nelíbilo. Ona si pamatovala na tetu Annu jako na milou paní, která chodila krásně a draze oblečená i ve všední den.

Na zpáteční cestě zastavila u domu Baštových. Paní Baštová vyšla okamžitě ven, jako by na ni číhala za vraty.

„Pojď dál,“ zvala Ladu do průjezdu i s kolem. „Tady ho nechej. Sice se tu nekrade, ale jezdí kolem hodně cizích aut, a tak nevíš, co komu proletí palicí, když vidí kolo na chodníku.“

Dům byl starší, typická vesnická zástavba z šedesátých let, s průjezdem vedoucím na dvůr. Na dvoře však na ni čekalo překvapení. Velká terasa a prosklená stěna do supermoderně vybavené kuchyně.

„Posaď se,“ ukázala paní Baštová ke stolu na terase. Žádný plastový nábytek. Kovová mistrovská díla na zakázku, tipla si. Doktoru Baštovi se opravdu nedaří špatně. Na stole už čekala káva a tácek s domácími buchtami chráněnými drahým nerezovým poklopem, připomínajícím velký cedník bez ucha. Paní Baštová nalila kávu.

Byla výborná.

Lada rozpačitě mlčela, protože si ji paní Baštová důkladně prohlížela.

„Proč tetě říkali Anča Bosorka?“ zeptala se po chvíli.

„Nemysleli to zle,“ usmála se paní Baštová. „Sedělo to na ni. Lidé tu jsou přímí a říkají, co vidí nebo cítí. Anča měla od dětství zvláštní schopnosti, jako by uměla vycítit, co se stane. Sama Anča mi vyprávěla, jak ji tatínek zavezl na měsíc do cikánského tábora, když jí bylo asi šest let. Cikánky byly tehdy uznávané vědmy a on chtěl, aby malé Anně pomohly, protože on s ženou ji vůbec nechápali.“

„A pomohli jí ti cikáni?“ chtěla vědět Lada.

„Pomohli,“ přikývla paní Baštová. „Jedna stará cikánka se tady ve vesnici dokonce usadila, aby měla Anču na očích. Musela mít asi opravdu velký dar, když si ji ta vědma vzala do učení.“

„Do učení?“

„Naučila ji vykládat karty, z ruky, z kávové sedliny a ani nevím, co dalšího,“ pokračovala paní Baštová. „Ale víš, tehdy byla jiná doba. Dnes už to vypadá jako pohádka. Já jsem o dvacet let mladší než Anča a ten svět z doby jejího mládí je úplně jiný než z toho mého.“

„Jo, vývoj jde rychle kupředu,“ přikývla Lada. „Ale proč to všechno odkázala mně? Byla jsem tu jen jednou. Vůbec jsem ji neznala.“

„Ona Anča byla opravdu zvláštní,“ zamyslela se paní Baštová. „Nikdy nic nedělala jen tak. Všechno měla promyšlené a určitě měla důvod, proč majetek odkázala tobě. Vím jen, že mi před smrtí řekla, že něco vyčetla z karet.“

„Co?“ chtěla vědět Lada.

„Že se něco stane,“ odpověděla paní Baštová.

„To je hodně neurčité,“ usmála se Lada. „Ale Nostradamos taky šifroval své věštby.“

„Nedělala bych si z toho legraci,“ zavrtěla paní Baštová hlavou. „Děvenko, já tu už viděla věci, nad nimiž zůstával rozum stát.“

„Jaké?“ zeptala se Lada a po zádech jí přeběhlo příjemné mrazení, jaké mívala, když se dívala v klidu a domácím teple svého křesla a pod dekou na detektivky nebo horory.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hrob třinácté panny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.