Alexander Stainforth

ALFA BOSS

Praha 2019

Alexander Stainforth: Alfa boss

První vydání

Copyright © 2019 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Rybná 716/24, 110 00 Praha 1 – Staré Město

www.stainforth.cz v roce 2019 jako svou 14. publikaci

Redaktorka: Martina Suková, 2019

Obálka „ALFA BOSS“: Marianne Nowicki, 2019

Nevhodné pro čtenáře do 18 let.

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-15-3 (ePub)

ISBN 978-80-88179-16-0 (MobiPocket)

Tato kniha je dílem fikce. Jména, postavy, místa a události jsou pouze výtvorem mých představ.

Playlist

Dido – Here with Me

Dido – Everything To Lose (Armin van Buuren Remix)

Bebe Rexha – Last Hurrah

Hoobastank – The Reason

Clean Bandit – Tears (feat. Louisa Johnson)

Loren Allred – Never Enough

Dido – Hell After This

Dido – White Flag

Dido – End of Night

Beyoncé – Halo (cover verze od Amira Brandona)

Kapitola 1.

Erik

Není tady... Posunu ruku dál a v tu chvíli si uvědomím, že druhá polovina postele je studená.

Rozbuší se mi srdce, zalapám po dechu a otevřu oči.

„Teo?“

Možná je v koupelně, nebo si šel provětrat hlavu na balkon, vždyť toho v noci vypil minimálně za dva.

Jenomže v hotelovém pokoji je naprosté ticho.

„Zatraceně!“ Vyskočím z postele, natáhnu si boxerky a už mířím do koupelny.

Je prázdná.

Spěchám ke dveřím, kde mi všechno dochází.

Teo odešel.

Je pryč.

Dobře, ale nemusím hned myslet na nejhorší. Možná se vzbudil dřív, nechtěl mě rušit, tak sešel na snídani. Možná má nějaké povinnosti a…

Jenomže v hloubi duše vím, že se jen snažím sám sebe uchlácholit.

Teo mě opustil.

Polekal se.

Ano, já vím, že jsme na to šli moc rychle – chtěl jsem ho přivést na jiné myšlenky, dostat ho z těch strašných sraček, a pak jsme dorazili do hotelu a já se od něj nedokázal odtrhnout.

Nemohl jsem.

Nechtěl jsem.

Napíšu mu e-mail – a až se uvidíme podruhé, dám si pozor, abych měl číslo jeho mobilu a adresu.

Jsem kretén, že jsem se z jeho telefonu v noci neprozvonil. Toho budu určitě ještě litovat.

Neumím si představit, že bych o Teovi už nikdy neslyšel. Při tom pomyšlení se mi nesnesitelně stáhne žaludek. O něj se připravit nenechám. On je světlo na konci mé černočerné tmy.

Hlavně se musím uklidnit. Dám si sprchu a...

Sakra! Už teď je mi jasné, co nastane po návratu domů. Soňa mě zase bude hodiny vyslýchat, než si budu moct v klidu dát kafe.

Zavřu oči a nechám vlažnou vodu, aby mi stékala po obličeji. Pootevřu rty, nechám ji vklouznout dovnitř, ale hned toho zalituju. Pořád ještě cítím Teovu chuť, a nechci o ni přijít.

Dneska se to stane, vím to. Celé mé tělo se zachvěje, když otočím kohoutky a natahuju se pro ručník. Ne zimou, spíš nervozitou. Jak Soňa zareaguje?

Moc dobře ne, takovou pitomou otázku si ani nemusím klást.

Měl bych se připravit na pořádnou dávku hysterie. Až jí prozradím pravdu o tom, kdo skutečně jsem, koho jsem před ní – a před sebou – tajil, rozpoutá se peklo. A já ho musím ustát, není jiná možnost. A hlavně ji uklidnit. Nechci, aby se její nervový kolaps podepsal na naší dceři.

Bože, právě se chystám udělat tu nejodpornější věc na světě – opustit těhotnou manželku a začít žít s chlapem, který o mých plánech nemá nejmenší ponětí a který… který tu teď není.

Nejsem zas až tak velký hajzl – ani Soňa si přece nezaslouží žít dál ve lži. Pravda nás oba osvobodí. Navíc se o ni a dítě královsky postarám. Budou si žít, jako bych nikdy neodešel, nenechám je strádat.

Jasně, jsem sobecký parchant. Nedokážu se už ale dál přetvařovat. Předstírat, že jsem se narodil jako chlap stvořený pro rodinu, co neplní manželské povinnosti jen kvůli tomu, aby popřel sám sebe.

Chci Tea. Chci ho mít pro sebe každý den, každou dlouhou noc, každou zatracenou chvíli svého podělaného života.

Vím, že si to zasloužím, jeho si zasloužím. Když jsme se včera poprvé potkali, celým tělem mi projelo příjemné mrazení. A nebylo to jen vzrušení, nebo nevybouřená nadrženost. Ne, mezi mnou a Teem je spojení – našel jsem svou ztracenou polovinu.

Mrknu na displej mobilu, zda mi už Teo odpověděl.

Nic, ticho.

Musím mu dopřát čas, než začnu vyšilovat a bombardovat ho jedním e-mailem za druhým. Nejspíš je v metru, bez signálu, zmatený, a určitě padá únavou.

Vybaví se mi, jak jsem ho svíral v náručí, jak se naše kůže dotýkaly, jak moje vzrušení rostlo, připomínám si i svoje neobvykle dlouhé vyvrcholení. V životě jsem nezažil tak skvělý sex, v životě mě ještě nikdo tak neudělal.

Svírá se mi žaludek. Mám strach. Ne z toho, jak Soňa přijme moje přiznání, až na ni vybalím, s kým celou dobu žila. Mám strach, že Teo utekl a já už ho nikdy neuvidím.

Sáhnu po cigaretách a koutkem oka zaznamenávám upozornění, že v pokoji je přísně zakázáno kouřit, ale kašlu na to. Stejně jsme to večer porušili, i když na tenhle způsob kouření se asi varování nevztahuje…

Chtěl bych být v Teovi. Mít pocit, že jsme jedno tělo, že mi patří, že se mi ve všem naprosto podvolí.

Stačí mi krátká představa a moje boxerky hrozí prasknutím. Měl bych si dát ještě ledovou sprchu, abych dokázal střízlivě uvažovat.

S Teem… S Teem jsem se cítil, jako kdybych ujížděl na pořádné dávce nějaké drogy. Žilami mi proudil dosud neznámý pocit – štěstí, klidu, lásky a touhy.

Přejedu si jazykem po rtech a vzdychnu si.

Obléknu se a chystám se jít zaplatit. Dokonce ani nemám trapný pocit z toho, že recepční večer muselo být jasné, proč si pronajímáme jeden pokoj a co se v něm zřejmě bude odehrávat. Ne, stud je dávno pryč. Nejspíš jsem už schopný akceptovat sám sebe.

Jakmile vyjdu do prosluněného rána, ještě studeného, ale přesto plného naděje, ztuhnu a zastaví se mi srdce.

Přímo proti mně stojí Soňa.

Chvěje se, z očí se jí řinou slzy.

„Kdo to byl?“ zeptá se roztřeseně.

Nervózně se ošiju. Takhle to nemělo být, takhle jsem si to nepředstavoval. Ale nedá se nic dělat, vymlouvat se je úplně zbytečné, pokud mě s ním viděla.

„Kdo?“ zkusím to přece jen zahrát do autu a snažím se, aby můj hlas zůstal naprosto klidný.

„Ten chlap. Podvedl jsi mě s nějakým zasraným buzerantem?!“ zařve, až se žena na protějším chodníku se zájmem otočí.

„Zasraným buzerantem?!“ vyjedu vztekle, veškerá rozvážnost je pryč. „Právě s jedním zasraným buzerantem mluvíš, Soňo, protože sis takovýho zasranýho buzeranta vzala!“

Zareaguje přesně tak, jak jsem předpokládal. Stáhne se do sebe, nahrbí ramena v očekávání rány, jako bych snad na ni někdy vztáhl ruku.

„Chtěl jsem ti to říct jinak, ne tady před hotelem a… takhle,“ ztiším se.

„Musela… Musela jsem… tě přistihnout s tím…“

„Nemusela,“ přeruším ji už zase ostře. „Jenomže tys mě znovu sledovala, co? Není to poprvé, nemysli si, že nevím, kolikrát jsi za mnou slídila na služební cestě. A víš co? Máš, cos celou dobu chtěla. Jenomže jsi asi nečekala, že mě najdeš s chlapem.“

Vztek, který se ve mně celé ty měsíce jejího podezírání hromadil, mnou začíná lomcovat a chce ven. A je mu jedno, jak velký výbuch způsobí.

„Pojď k autu,“ ukážu směrem k parkovišti a vyrazím vpřed. Vnímám, jak se za mnou šourá, občas klopýtne, a já si musím připomínat, že čeká naše dítě a měl bych se mírnit.

Posadím se za volant, Soňa mě následuje o chvíli později a v přihrádce spolujezdce hledá papírové kapesníky.

„Budeme dělat, jako že se to nikdy nestalo. Zapomeneme,“ říká a otírá si mokré tváře.

„Cože?“ Určitě jí přeskočilo.

„Odpouštím ti. Teď pojedeme domů a budeme se tvářit, že…“

„Ne,“ nenechám ji domluvit. „Tohle je konec, Soňo. Já už odmítám žít ve lži, že jsem normální chlap, co po práci přijde domů za svou ženou a…“

Zmlknu. Nemá cenu nic vysvětlovat, asi bych jí tím ještě víc ublížil.

„Jsem prostě gay.“

Soňa na mě vytřeští oči a pak si oběma rukama zajede do rozcuchaných kaštanových vlasů.

„Nejsi,“ prohlásí, ale dívá se přitom stranou. „Jsi jenom… zmatený. Já vím, že nám to poslední dobou příliš neklapalo. Moje nálady, deprese, řeči o sebevraždě a… a pak těhotenství… Ne každá žena ho snáší dobře. Jenom… Jenom jsme se… lehce odcizili. Nic, co by se nedalo napravit. Přijímám za to odpovědnost. Ano – málo jsem si tě všímala, a ty jsi možná… Nechal ses zmást tím chlapem, co tě sem dovlekl a přesvědčoval tě, že jsi…“

„Dost!“ zarazím ji šokovaně, když mi dojde, kam míří. Jistě – kdybych tu před ní seděl před několika lety, kdy jsem se snažil popřít sám sebe, kdy mi do života vstoupila právě ona, nejspíš bych na její hru přistoupil a souhlasil s ní. Vrátil bych se do pohodlného života vedle ní a schoval se před sebou.

„Jsem gay, Soňo. Mrzí mě, že… že jsi to zrovna ty, kdo… Náš vztah, naše manželství, já… Chci, aby to skončilo. Jsem rozhodnutý. Ale nemusíš se ničeho obávat, o tebe i o naši malou se postarám, vůbec nepostřehneš…“

„Ty to myslíš vážně?!“ zavřeští tak, až se podivím, že přední sklo drží pohromadě. „Děláš si ze mě srandu, Eriku?! Ty jsi rozhodl o našem vztahu?! Jenom tak?! Beze mě?!“

Chápu, je rozčílená. A tohle celé je špatně. Neměli jsme o našem manželství mluvit na parkovišti před hotelem, ale doma, v klidu … Připomínám si její deprese, všechny ty hrozivé věty o tom, jak se zabije, jenomže už nemůžu dál, nemůžu…

„Promiň, Soňo, já takhle dál žít nechci.“

„Co si o sobě, do prdele, myslíš, Eriku?!“

„Nic moc, jestli chceš upřímnost.“ Ano, jsem parchant. Fakt už si to přiznávám. Ale – existovala by nějaká jiná chvíle, kdy bych si mohl říct: teď je ten správný čas, teď to na ni vybalím a od téhle chvíle budu volně dýchat?

Ne, žádná taková chvíle v životě nepřijde. Vždycky je něco. Vždycky tomu něco brání a člověk si říká: počkám, až odezní tohle – počkám, až se uklidní – počkám, až vyřešíme tamto… Kdybych měl čekat na správný okamžik, nikdy bych se nedočkal.

„Dům nechám přepsat jenom na tebe. A na konto ti…“

Najednou mi vrazí takovou facku, až sebou trhnu.

„Myslíš, že jsem si tě vzala pro peníze?! Myslíš, že nějakým zasraným barákem dokážeš zacelit tu zkurvenou ránu, kterou jsi mi zasadil?!“

Nejsem schopný odpovědět – nevím jak. Jenom sedím, levou ruku položenou na volantu, jako bych jím dokázal ovládat směr života, naší současné hádky. Kéž by jím jenom šlo nepatrně pootočit a ponořit se do úplného ticha, do času, kdy už je všechno zlé za námi a člověk pozná štěstí, za kterým se celý život žene a které ne a ne dostihnout.

„Ty… Ty k tomu buzerantovi snad něco cítíš?“

K tomu buzerantovi? To myslí Tea? Toho Tea, který je ten nejcitlivější a nejlaskavější člověk, jakého jsem kdy poznal? Ano, já vím, že jsme si dosud jenom psali a pak spolu prožili večer, kdy kvůli opilosti nebyl příliš při smyslech. Když ale potkáte člověka s čistou duší – zkrátka to poznáte. Nepotřebujete roky, měsíce, týdny, dokonce ani dny. Víte to.

„Ano,“ přikývnu.

„Poslední šance, Eriku. Ještě jsem ochotná zapomenout, vzít tuhle noc jako jeden z těch tvých úletů a víckrát se k ní nevracet.“

„Jeden z těch mých úletů?!“ vykřiknu a praštím rukou do volantu, až na pár vteřin spustím pronikavý řev klaksonu.

„Nikdy jsem tě nepodvedl! Nikdy, až do tohohle večera! Všechno máš jenom v tý svojí pošahaný a žárlivý hlavě!“

„Píchal jsi ho?! Jestli jsi ho píchal, Eriku, neopovážíš se ho do mě strčit, dokud nebudeš mít za sebou testy!“

Dost! Je mi zle. Tohle celé už nehodlám poslouchat. Chtěl jsem náš vztah ukončit bez hádek, slušně…. Mělo mi dojít, že se Soňou to nikdy nepůjde.

Vím, že jí hrozně ubližuju, ale nemusím snášet hnusná slova a obvinění, která z ní padají, a to ještě zdaleka neskončila.

„Chci rozvod. Odpoledne si přijedu pro věci a odstěhuju se. Až se srovnáš s touhle naší novou situací, o všem si promluvíme a…“

„Ty to fakt myslíš vážně,“ vydechne zděšeně. „Ty mě chceš opustit kvůli buzerantovi!“

„Dělá ti to dobře? Ostatně máš docela chudej slovník. Co třeba bukvice, homouš, homokláda, kuřbuřt?!“ Jsem už zlostí bez sebe. Cítím, jak v obličeji rudnu, jak se ve mně doslova vaří krev.

Mám toho plné zuby. Všechno, co jsem kolem sebe vnímal, homofobní narážky a urážky – už je nechci snášet, aniž bych sám sebe bránil. Co je na mně horšího oproti ostatním? Ubližuju někomu? Vraždím někoho? Pohoršuju snad společnost tím, že nepatřím do správné škatulky?

„Podvedl jsi mě s chlapem…“ Soňa ta slova vyplivne, jako by ji pálila na jazyku. „Ale ne, Eriku. Ty mě neopustíš. Na tohle nemáš koule.“

Nechápu, kde se v ní takové výrazy berou. Vlastně jsem je slyšel už tolikrát při jejích náladách – akorát jsem si na ně nezvykl. A ani to nemám v plánu.

„Teď mě poslouchej, Soňo. Chápu, jak je to těžké. Tohle celé… Nic a nikdo tě na to nemohl připravit, ale já už takhle dál žít nemůžu. Postarám se o tebe a o naši dceru, budete mít, na co si jen vzpomenete…,“ opakuju, ale zarazím se, protože Soňa se najednou napřímí. Je bledá. Oči má rudé, ale už se z nich neřinou slzy zloby a nejspíš i nenávisti. Připadá mi, že z ní vyprchaly veškeré emoce – zůstala jen slupka. Slupka, ve které začíná klíčit něco zcela jiného. Další stadium její deprese? Něco nového, co neznám? Ježíši, jenom ať zase nezačne se sebevraždou, to už by na mě bylo fakt moc.

„Zeptám se tě naposledy, Eriku. Chceš odejít? Nechat mě samotnou? Zradit mě?“

Přejedu si jazykem po suchých rtech. „Ne, nechci tě nechat samotnou a zradit tě. Chci ale odejít. Chci být konečně sám sebou.“

„Dobře,“ přikývne. Pak se poněkud zmateně rozhlédne kolem, jako kdyby procitla ze snu a nevěděla, kde se nachází.

A v tu ránu je zpátky. „Doufám, že za tohle tě bůh potrestá, že chcípneš tím nejodpornějším způsobem, jaký si dovedeš představit! Vy oba! Je mi z tebe na zvracení! A ne! Už nic neříkej! Za tohle budeš pykat, Eriku!“ řve jako pominutá a ať se snažím sebevíc, nenechá se zarazit a začne mě mlátit do obličeje, zatímco já sedím, dost šokovaný, a vůbec se nebráním.

Zastaví se, popadá dech. Pak vystoupí, bouchne dveřmi a spěchá zpátky před hotel, kde nasedne do svého vozu a hned odjíždí.

Měl bych jet za ní, proletí mi hlavou. Co kdyby ji napadlo si ublížit?

Ale neudělám to. Varuje mě pud sebezáchovy. A měl bych jí také dopřát pár hodin, ať o nás o samotě popřemýšlí. Jenomže aby vstřebala rozchod a skutečnost, kdo jsem, na to jí pár hodin stačit nebude.

Hluboce si vzdychnu. Proč mě jenom musela sledovat? Proč jsem si včera nedal větší pozor, když už jsem z minulosti věděl, čeho je schopná? Jednoduchá odpověď – byl jsem až příliš omámený Teem. Opilým Teem, kterého jsem chtěl utěšit, kterého jsem držel v náručí, kterého jsem toužil mít jenom pro sebe.

Z náprsní kapsy bundy vytáhnu mobil a kontroluju, jestli už mi Teo odepsal.

Pořád nic.

Je mi hrozně. A spíš kvůli Teovi než Soně. Jsem asi vážně parchant. Zajímám se víc o něj než o manželku, která čeká mé dítě.

Chce se mi zvracet. Pravidelně se zhluboka nadechuju a vydechuju, až se mi podaří dostat nervy pod kontrolu.

Strčím klíčky do zapalování a přemýšlím, co dál. Nechám auto na nějakém záchytném parkovišti a projdu se po Praze, vyčistím si hlavu a třeba přijdu na lepší řešení, díky kterému se osvobodím a zároveň tolik neublížím Soně.

Ne, tuhle pěknou myšlenku můžu rovnou pohřbít. Soňa je majetnická, náladová, nemocná… Kolikrát jsem jí už říkal, aby si promluvila s odborníkem, třeba by jí pomohla nějaká terapie, vyzpovídat se člověku, který se na její život podívá nezaujatě a možná ji přiměje uvědomit si, jak se chová a že neustále vyvolává hádky v okamžicích, kdy nedávají smysl.

Zajímalo by mě, co by takový odborník řekl mně. Jsem zrádce? Zrůda? Sobec?

Kdyby mi Soňa tenkrát neoznámila, že je těhotná, nejspíš bych se s ní rozešel, protože mi před kolegy udělala šíleně žárlivou scénu.

Nechám auto na placeném parkovišti v Dejvicích a jdu pěšky na Hrad. Začíná se oteplovat, obloha se vyjasnila, vítr mi příjemně chladí rozpálené tváře.

Kdykoliv jsem se potřeboval uklidnit, zamířil jsem sem. Tady, na nádvoří Hradu a cestou na Petřín, jsem získával pocit, jako kdyby ve mně všechno zapadlo do sebe. Prostoupil mnou mír a já na nějaký čas prožíval naději, že můj život není ztracený. Uvěřil jsem, stejně jako hrdina filmu Báječný hotel Marigold, že pokud to ještě není dobré, tak to není konec.

Nevím, jak dlouho se toulám směrem ke Smíchovu, když mi v kapse zavibruje mobil. Těším se, že mi už odepisuje Teo, ale ne, volá soused. Co po mně může zase chtít – posledně se mu pes jeho děravým plotem dostal na náš pozemek a on ho nedokázal přimět, aby se vrátil.

„Luboši, co se zase děje?“ ozvu se otráveně.

V telefonu zapraská. Slyším, jak se nadechuje, ale trvá delší dobu, než dokáže promluvit.

„Jde… Jde o Soňu, Eriku. Je mi to moc líto...“

***

Prudce se posadím. Cítím, jak mi po těle stéká pot, lapám po dechu. Chci se natáhnout k lampičce a rozsvítit, ale bojím se, že bych probudil Tea a zbytečně ho vyděsil.

Jestli tu Teo je… Jestli to byl skutečně jenom sen, vlastně noční můra.

Očima sklouznu vedle sebe, snažím se zorientovat ve tmě a zahlédnout obrys jeho těla pod dekou.

Je tady.

Teo.

Můj Teo.

Splašené srdce se uklidňuje. Opatrně se svezu zpátky na polštář a posunu se blíž k Teovi. Leží na boku, takže ho něžně obejmu pravou rukou a přitisknu se k němu. Něco zamumlá, zavrtí se, ale spí dál.

Když jsem si jistý, že už se opět ponořil hluboce do snu, položím si hlavu na jeho rameno. Vnímám teplo Teova těla, vdechuju jeho úžasnou vůni.

A ne, nejsem vzrušený. Teď jsem hlavně vděčný, že jsem ho znovu našel, že jsme přestáli ty hrozné chvíle s jeho bývalým přítelem Liborem, a dokonce i mou minulost se Soňou.

Nevím, kolik je hodin, ale zdá se mi, že přes závěsy dovnitř začínají pronikat proužky světla. Za chvíli budeme vstávat do práce – Teo se vrací do KaMy a já jsem šťastný jako blecha, protože ho budu mít zase po svém boku. Celý den, celou noc.

Teď se tím ovšem ještě nemusím zabývat. Důležitá je přítomnost, s Teem, v mém bytě, který se stal jeho domovem. Když se sem v lednu nastěhoval, pořád ještě nebyl přesvědčený, že se rozhodl správně – zbavuje se pronájmu, vkládá celý svůj život do mých rukou. Kdybych mu udělal to samé co Libor, znovu by se mu zhroutil svět. Snad se mi ho už podařilo ubezpečit, že ode mě se žádné zrady nemusí obávat. Miluju ho, jako jsem nikdy nikoho nemiloval. A radši bych se zabil, než abych mu ublížil.

Do háje. Právě mi zvoní budík. Rychle se po něm natáhnu a zamáčknu ho. Teo se okamžitě pohne, protře si oči a usměje se na mě.

Pro tenhle úsměv bych vraždil. Nemůžu uvěřit, že mám takové štěstí a po těch hrůzách se mi děje něco tak skvělého. Přeju si, aby to nikdy neskončilo.

„Dobré ráno,“ řekne a schová si pusu za dekou. S úsměvem ho napodobuju a natáhnu k němu ruku. Naše prsty se propletou, skoro bych přísahal, že je k sobě poutá jakási magická síla.

„Dobré ráno, Teo.“ Je půl sedmé. Dopřeju mu náskok v koupelně a připravím nám mezitím snídani. A pěkně vydatnou, protože Teo na dnešek potřebuje nabrat hodně sil.

Vstávám a nahý zamířím do kuchyně. Neujde mi Teův pobavený smích – nechápu, proč si ještě nezvykl, že se po bytě občas pohybuju nahý. Přijde mi to přirozené, navíc se nemám za co stydět, v žádném ohledu.

Chystám se udělat omeletu, když zaslechnu zvuk sprchy. Kdo by si ještě před pár měsíci pomyslel, že Tea po těch letech najdu a přiměju ho, aby se mnou začal bydlet. Život někdy umí vykouzlit i příjemné okamžiky.

Servíruju snídani na stůl, když Teo vchází a druhý dnešní pozdrav doprovází pořádným zívnutím.

„Musíš se probrat, ospalče,“ usměju se, a než se posadí, dám mu pusu na tvář.

„Za těch pár týdnů doma jsem docela odvyknul,“ říká Teo a vyděšeně přejede pohledem po svém přetékajícím talíři. „My ještě někoho čekáme?“

„Jez,“ pobízím ho, zatímco zabírám židli proti němu a pouštím se do omelety. Překvapuje mě, jak je tichý.

„Nemusíš být nervózní,“ povzbuzuju ho a naberu si na vidličku další sousto.

„Tobě se to řekne. Ty nespíš s majitelem firmy a netlačíš se tam na pozici hlavního grafika.“

„Teo, ty nespíš s majitelem firmy. Ty jsi přítel majitele firmy. A navíc nejsi žádná tlačenka, to místo máš naprosto zaslouženě.“

„I ten plat?“ nadhodí Teo pochybovačně.

„Vážně si svých schopností ceníš tak málo?“

Teo pokrčí rameny a já se nemůžu dívat, jak se ve snídani doslova nimrá. Už aby byl večer. Jakmile se Teo aklimatizuje a pochopí, že se na něj nikdo nedívá skrz prsty, bude se nám oběma lépe dýchat.

„Ty už nemůžeš?“ ptám se, když dojím a Teo má před sebou pořád téměř celou porci.

S omluvným pohledem ke mně talíř posune, a já vyprázdním i ten. Aspoň budu mít dostatek energie. Mám se setkat s novým klientem, který po nás chce knižní kampaň, což je pro mě velká neznámá. Naštěstí mám zapáleného čtenáře přímo před sebou, takže doufám v jeho cenné a originální rady.

„Buď v pohodě, Teo. Honzu a Richarda znáš, pár nových lidí už jsi přece také několikrát viděl. A nezapomeň, že všichni oceňují tvé schopnosti.“

Nezdá se, že bych Tea zbavil obav, spíš to zhoršuju, takže se rozhodnu zmlknout a jdu naskládat nádobí do myčky. Je to celkem nezvyk, ale Teo se rozhodl postarat o domácnost sám, s mojí občasnou výpomocí (které se vyhýbám, jak jen to jde), takže jsem „paní na úklid“ nakonec propustil.

„Promiň. Ale už bys mohl vědět, jak tohle prožívám.“ Zezadu mě obejme a položí si na mě hlavu.

Koutkem oka zkontroluju hodiny na zdi a…

Kašlu na to. Dychtivě se k Teovi otočím a natlačím ho zpátky do koupelny.

Kapitola 2.

Teo

Jsem nervózní jako začátečník, který se chystá do nové práce a musí se seznamovat s celým kolektivem. Navíc nastupuju prvního dubna, což mi připadá jako nepovedený žertík… Já a hlavní grafik? To musí být vážně apríl.

Erik zaparkuje na svém vyhrazeném místě v Jungmannově ulici a zadívá se na mě. Určitě vnímá, jak jsem nejistý a počítám vteřiny, než zavelí, že je čas vystoupit.

„Děláš, jako bys tu byl poprvé od doby, cos odešel. Vždyť moc dobře víš, že se skoro nic nezměnilo,“ ujišťuje mě. „Předělal jsem pár kanceláří, kreativní oddělení změnil na obchodní – čímž bylo vlastně už dávno, přijal pár nových lidí… Jinak je všechno při starém.“

Usměju se a konečně se zvedám.

Venku je poměrně příjemně. Mraky na obloze se trhají, jen dopravní hluk mi leze poněkud na nervy. Ale jsem tady, odhodlal jsem se vrátit se do KaMy a začít tam, kde jsem skončil. Vlastně ne – začít na nové pozici a mít pod sebou další tři grafiky. Nikdy jsem nikomu nevelel, necítil jsem se na to. A necítím se na to ani teď. Jenomže Erik byl tak přesvědčivý a tolik naléhal, až jsem ve slabé chvilce souhlasil.

Vzdychnu si a následuju ho dovnitř. Známá tvář, recepční Tereza, se usměje a vítá mě zpátky, dál už ale nikoho nepotkám. Chodbě, kde se zastřelil Libor, se úspěšně vyhneme a míříme rovnou k Erikově kanceláři, která dřív patřila původnímu majiteli reklamní agentury Karlovi Malému.

„Kam jdeme?“ ptám se zmateně, moje oddělení je přece vpravo. Nejspíš se mi chce jen pochlubit nějakým novým kouskem nábytku, takže ani nenaléhám, aby mi odpověděl.

A najednou jsem doma.

Ne, tohle nemůže myslet vážně. Jenomže Erikovy zelené oči zajiskří a potutelným úsměvem mě jasně ubezpečuje, že myslí.

Otevírá dveře vedlejší místnosti, která se dřív prakticky nevyužívala, a rukou mě pobízí, abych vstoupil.

Zčervenám. Ježíši, už takhle mám problém s tím, jak mě všichni budou posuzovat, protože jsem partner majitele společnosti, natožpak až uvidí…

Ztuhnu a s otevřenou pusou se rozhlížím kolem. Dokonalý černý dřevěný stůl (o jeho rozměrech se ani nebudu zmiňovat), kožené křeslo přinejmenším za pětinásobek ceny, kterou bych si mohl dovolit sám, pohovka se dvěma křesly a se stolkem na pravém peršanu…

Nevím, jestli mám být naštvaný, nebo se radovat. Až tohle uvidí Richard s Honzou, nebo grafici, které budu mít na starosti, začnou mě nesnášet.

Ale…

Erik všechno pořídil pro mě, přece se na něj nemůžu zlobit.

„Líbí?“ Postaví se přede mě a zamračí se, když pořád mlčím.

„Jestli se mi to líbí? Já… Nemám slov. Vždyť… Bože, Eriku, tohle muselo být příšerně drahé a…“ Položí mi prst na rty, aby mě umlčel, a naše oči se střetnou. Po celém těle mi rázem přejede vzrušení.

„Naštěstí nerozhoduješ o tom, jak zařídím kancelář novému šéfovi grafiků. A svému příteli.“

Usměju se a znovu se začervenám, protože tuším, co by teď nejraději udělal, ale určitě se neodváží, protože jak už mi v minulosti párkrát zopakoval, nechce si soukromí přenášet do práce.

A jsem úplně vedle. Erik se najednou skloní a dlouze mě políbí. Jeho strniště se otře o mou hladce oholenou tvář.

Vykolejí mě.

„V deset máš setkání s grafiky. V počítači je složka, ve které najdeš kompletní rozpracované projekty. Nastudoval sis náš nový program, viď?“

Přikývnu. Samozřejmě že jsem si ho nastudoval. Připomínal mi to snad třikrát denně, takže teď už vím naprosto přesně, kam kliknout, abych se dostal k požadovaným materiálům.

„A v půl dvanácté dorazí náš potenciální klient. Chci tě u toho, ne pro mě není odpověď. Zastupuje jedno menší nakladatelství a potřebuje reklamní kampaň. Uvidíme, jakou má představu.“

„Fajn,“ usměju se a uvědomím si, že jsem mu vlastně ani nepoděkoval, takže to hned napravím.

„Nemáš zač. Zvažoval jsem, že si tě spoutám ve sklepě, abych tě měl jenom pro sebe, kdykoliv bych si umanul, ale nakonec jsem se rozhodl pro tuhle variantu,“ uculí se a odejde k sobě.

Páni. Pořád tomu nemůžu uvěřit. Tohle celé je moje. Mám kancelář jenom pro sebe – luxusně vybavenou, přímo vedle Erika…

Na dveře někdo zaklepe a já okamžitě znervózním. Nesmím však na sobě dát nic znát, to bych se stal rázem snadným terčem.

„Omlouvám se,“ usmívá se mladá dívka. „Jsem Marie Dobešová, od minulého týdne nová asistentka pana Krejčího, a teď i vaše. Jen jsem se chtěla představit a přivítat vás. Promiňte, mám dnes menší zpoždění, ale přísahám, že to není obvyklé.“

Je opravdu milá. Kde na ni Erik narazil a proč se nezmínil, že se budeme dělit o asistentku, že vůbec budu mít asistentku? Má plavé vlasy, krásné modré oči, dokonalý úsměv a postavu bez jediného gramu tuku. Tmavá sukně i halenka jí dokonale padnou – celkově působí velmi reprezentativně.

„Jsem Teodor,“ natahuju k ní ruku. Pevně ji stiskne, což mě potěší.

„Budete si přát kávu nebo něco jiného, pane Černý?“

„Jen Teo,“ opravím ji. „A pokud se tu něco nezměnilo, samozřejmě budu rád, když si budeme tykat.“

Oči se jí ještě víc rozjasní a přikývne.

„Dobře, Teo. Vytiskla jsem ti dnešní harmonogram a položila ho vedle klávesnice. Všechno také najdeš v systému. Kdybys cokoliv potřeboval, stačí jen vytočit devítku a já jsem v mžiku u tebe. Sedím v boční prosklené místnosti hned vedle Erika, takže…“

„Fajn,“ přikyvuju a pořád si nějak nemůžu zvyknout, že mám tuhle přepychovou kancelář a tak milou asistentku, a že mi ji Erik zatajil. Nejspíš tušil, jak bych hned začal protestovat, a nechtěl si se mnou přidělávat další starosti.

„Dáš si kafe, nebo…“

„Ano, děkuju. S mlékem.“

„Hned jsem zpátky.“

Jakmile se za Marií zavřou dveře, zhluboka se nadechnu a vychutnávám si pohled na svoje království.

Posadím se do koženého křesla a trochu dětinsky se na něm zatočím. Až je mi trapně, protože přeslechnu Marii, která mi nese kafe a snaží se zakrýt úsměv. Já samozřejmě potřetí zčervenám a odkašlu si.

„Děkuji, Marie.“

„Rádo se stalo. Kdyby cokoliv, tak…,“ kývne rukou k telefonu, uculí se a mně se uleví, když slyším zvuk jejích vzdalujících se podpatků.

Fajn, pustím se do práce. Procházím si systém, veškeré zakázky, popisy klientů a jejich požadavků, rozpracované návrhy, u kterých občas povytáhnu obočí. Zdá se mi to, nebo šla kvalita KaMy dolů? Jako kdyby našim grafikům docházely nápady, přitom jsme právě v této oblasti měli perfektně nakročeno a mohli jsme i jako malý hráč na trhu tvořit konkurenci větším firmám. Pravda, takhle nám to vždy prezentoval bývalý majitel, osobně jsem nikdy všechny naše kampaně neviděl.

Je to na tobě, Teo, říkám si.

V půl desáté mi volá Marie, aby se ujistila, kde se chci s grafiky setkat a co všechno budu potřebovat. Příliš se mi nezamlouvá představa přijmout je u sebe, i když tu mám samozřejmě maximální prostor. Na druhou stranu, pokud se sejdeme v zasedačce – malé či velké –, dám jim tím najevo jakýsi odstup. Takže mám dvě volby: nadřazenost, která dýchá z mé super kanceláře, nebo odměřenost v odlehlé místnosti. Jak to tak vypadá, žádná varianta mi nezaručuje úspěch.

Říkám Marii, aby všechny sezvala ke mně, a ptám se, zda můžeme dostat drobné občerstvení. Trochu ji tím asi zaskočím, ale během pár vteřin se vzpamatuje a říká, že to zařídí.

Petr Michna, Adam Šedivý a Leona Drobná.

Tři grafici, sotva k pětadvaceti, ze kterých jsem tak nervózní, až se zpotím. Naštěstí působí sympaticky a chovají se uvolněně, a už po prvních minutách možná předčasně zadoufám, že si budeme rozumět a respektovat jeden druhého bez nějakého soutěžení, kdo výš dočurá.

Petr mi připadá jako odhodlaný typ. Světlovlasý, s pár kily navíc, čímž se rozhodně netrápí a nenechává se tím nijak omezovat. Sype ze sebe dobré nápady a překvapuje mě tím, jak rychle dokáže zareagovat a neurazí se, pokud s ním někdo z ostatních nesouhlasí.

Adam je naopak dost štíhlý, s delšími havraními vlasy, a působí hloubavě. Zatímco už na mě ostatní chrlí své vize, on je zahleděný kamsi do dálky – když však konečně promluví, stojí to za to. A vyrazí tím dech nejen Petrovi a Leoně, ale i mně. Možná on bude tou zásadní hlavou v týmu, ale zatím nebudu dělat žádné závěry.

Hodně zajímavá se mi jeví Leona. Příjmení Drobná ji naprosto vystihuje. Konečky dlouhých černých vlasů má obarvené na růžovo, make-up jí přidává pár let, ale působí rozhodně jako okouzlující potvůrka, jejíž energie se šíří po celé místnosti a nabíjí i ostatní.

Mám velkou radost, ne – jsem nadšený. Erikovi se podařilo sestavit tým grafiků, kteří před sebou mají velkou budoucnost. A já najednou vím, že společně dokážeme perfektní věci a pomůžeme Erikovu agenturu dostat na vrchol.

Dozvídám se, že všichni tři nastoupili před dvěma týdny a snaží se hasit zpoždění a nedostatky, které za sebou nechal předchozí tým. Mluví o tom, jako bych byl se situací obeznámen – což ovšem jenom předstírám a zapisuju si poznámky do počítače. Proč mi o tom Erik neřekl? Nechtěl mě zbytečně stresovat, abych neměl z návratu do KaMy ještě větší obavy? No, možná jeho záměr hodit mě rovnou do vody nebyl od věci.

Přerušuje nás Marie, právě dorazil nový klient, kterého uvedla do hlavní velké zasedačky.

Překvapeně povytáhnu obočí. To už je půl dvanácté? Zapomněl jsem sledovat hodiny, což je příjemné zjištění – vím, že s tímto triem budeme dobře fungovat. Jen bych na ně potřeboval víc času. A nejspíš mají podobný pocit, protože ještě před odchodem se dožadují delší schůzky a toho, abychom společně prošli některé kampaně.

Podívám se do svého kalendáře a… Oběd s Erikem? Každý den od jedné do dvou? Proboha, to nemyslí vážně, ne? Ale teď nemá smysl se tím jakkoli zabývat.

„Co krátce po druhé?“ přejedu trio pohledem.

„Super, super,“ usmívá se Leona a já jsem rád, že jim můžu vyjít vstříc. Hlavně doufám, že je nezklamu, ani sám sebe a Erika.

Sotva odejdou, vchází Erik, v ruce svírá firemní materiály s představením společnosti, které předává každému klientovi.

„Připravený?“ zeptá se.

„Jo,“ přikývnu a rozhlížím se po nějakém zápisníku a propisce.

„První šuplík vpravo,“ napovídá mi.

Sakra, měl jsem si kancelář včas projít, nebo se zeptat Marie. Dnešek ovšem plyne tak zběsile, že jsem to nestihl.

Ha! Kožený diář, luxusní zlaté pero. Jak jinak – v téhle agentuře si na nic levného nehrajeme.

Vyrážím za Erikem, který je už pár kroků přede mnou. Musím se zastavit a zhluboka se nadechnout. Nechci vypadat jako Erikův nervózní vazal, hlavně je potřeba nabít se předstíraným sebevědomím a působit maximálně profesionálně.

Erik se s klientem Jiřím Pichlem přivítá a já si okamžitě povšimnu něčeho zvláštního. Dlouhého pohledu, který mu Pichl věnuje. A také neskutečně vřelého stisku rukou. Je gay. Nevím, jestli si to už Erik stačil uvědomit, nebo je příliš zaneprázdněn vlastní sebekontrolou. Mě ten podsaditý třicátník s uhlazenými vlasy a pečlivě pěstovaným strništěm sotva vzal na vědomí.

„Takže, co pro vás můžeme udělat, pane Pichle?“ ptá se Erik a upravuje si kravatu. Ten kretén, co sedí proti nám, z něho nedokáže spustit oči. Vidím, jak si bleskově, ale důkladně prohlíží Erikovy velké ruce.

Určitě myslí na sex.

Už jsem podobné scénky párkrát zažil. Hlavně v restauracích, než servírkám došlo, že s Erikem nejsme kolegové ani přátelé.

„Spíš by mě zajímalo, co mi můžete nabídnout,“ usměje se Pichl na Erika, čímž ještě víc podráždí moje nervy.

Odkašlu si, abych dal najevo, že v této místnosti je i někdo třetí, ale není to nic platné.

Začínám doutnat. Nejraději bych po něm skočil přes stůl – vsadím se, že Erik by ani nestačil zareagovat, aby mě stáhl zpátky na židli.

„A co byste si přibližně představoval?“

Cože? To snad Erik nemyslí vážně, vždyť tomu blbečkovi akorát nahrává! Ale chápu, běžná otázka, za kterou nesmím vidět žádné flirtování. Ne z Erikovy strany.

Pichl polkne, nejspíš z představ, co mu právě probíhají myslí. Takže dost – teď se do toho vložím já.

„Mně by na začátek stačila informace, jakou produkci plánujete propagovat, a hlavně jaká je vaše vize výsledku, čeho chcete dosáhnout.“ Hlas mám chladný a odměřený, oči v dokonalé souhře. A možná, že právě to Pichla vzpamatuje.

„Vydáváme gay literaturu a rádi bychom ji dostali k cílové skupině,“ vysouká ze sebe Pichl a hřbetem ruky si otře zpocené čelo. Působil jsem také jako naprostý idiot, když mě tu Erik na podzim očaroval?

„Aha,“ pokývám hlavou. „Ale asi nečekáte, že naženeme všechny gaye do jedné místnosti a tam jim vaši literaturu budeme prodávat pod pohrůžkou kastrace.“

Neunikne mi, jak po mně Erik ostře šlehne pohledem. I Pichl na mě vykulí oči.

Já vím, přestřelil jsem, takže se rozhodnu pokračovat, jako by se nic nestalo. Jenomže… Já si zkrátka nedokážu pomoct!

„Co přesně nabízíte? Jistě víte, že naše agentura se nezabývá reklamou na pornografické materiály a nabídky sexuálních služeb.“

Opět ten Erikův pohled, kapánek rozzuřený, což mě ale kupodivu pořád nedokáže zastavit.

„Můžete nám tedy konečně představit produkty, které chcete propagovat?“ Na závěr se pokusím o úsměv, i když příšerně falešný.

„No… my… Vydáváme beletrii s gay tematikou. Jsou to vlastně gay romance.“

„Aha,“ přikývnu. „A máte zmapovaný trh ohledně toho, kdo a kde jsou vaši čtenáři, nebo chcete průzkum trhu zadat nám? Předpokládám, že mezi čtenáře gay romancí budou patřit téměř výhradně ženy, tak jako v zahraničí.“ Zájem o knihy se někdy vyplácí…

Pichl si odkašle. „Rád bych vaší agentuře zadal průzkum trhu a následně i celou kampaň.“

Podívám se na Erika, který mě nepřestává probodávat očima. Kupodivu i já jsem pořád tak nakvašený, že to ustojím a neuhnu ani o píď.

„Eriku?“ pobídnu ho, protože průzkum trhu a sestavování kampaní nespadá do mé kompetence. Erik ode mě odtrhne pohled a začne Pichlovi představovat možnosti, které můžeme nabídnout. Klienta samozřejmě zajímá cenová relace – a jakmile nakloní hlavu stranou, je mi jasné, že ztrácíme čas.

„Jaké jsou vaše finanční možnosti?“ skočím jim do řeči, když se Erik nadechne.

„Přemýšleli jsme zhruba o dvaceti tisících,“ přizná Pichl poněkud zaskočeně.

Pokud si chce najmout reklamní agenturu s rozpočtem dvacet tisíc, může rovnou zapomenout na to, že pro něj uděláme něco pořádného. Sám bych to viděl maximálně na grafiku a online kampaň. Nic světového, co by si Pichl asi představoval.

Vnímám, jak se Erik napnul, protože sám nejspíš očekával štědřejší částku, ale jednou tu máme klienta a musíme se mu věnovat a poskytnout mu dokonalou péči… Jeho vlastní slova…

Trvá ještě dvacet minut, než to Pichl vzdá a odchází se slovy, že si naše návrhy nechá projít hlavou a ozve se s podrobnostmi.

Ten už se neozve. Alespoň ne kvůli kampani.

Erik se rozhodne Pichla vyprovodit a já přemýšlím, kam se zašít, protože si určitě vyslechnu pořádný proslov.

A samozřejmě se dočkám hned o dvě minuty později.

Dveře mojí kanceláře se doslova rozletí.

„Co to mělo, do prdele, znamenat, Teo?!“ vyjede na mě. Zuří, pořádně zuří, jenomže jestli čeká, že se mu budu omlouvat, přepočítal se.

„Ten chlap s tebou flirtoval a mě odstavil na vedlejší kolej. To jsem ho měl jako nechat?!“ zvýším hlas, ať si nemyslí, že je to pouze jeho výsada.

„Byl to hlavně klient!“ zařve.

„A z toho si mám sednout na zadek?! Chceš snad, abych bez mrknutí oka sledoval, jak ti leze do kalhot a kouří ti ho?!“

Erik se nadechne, a pak se stane něco, co jsem vůbec nečekal. Začne se smát. On se opravdu směje, oči se mu pobaveně lesknou, a ze mě spadne většina napětí.

„Ty žárlíš,“ vydechne a přistoupí o dva kroky blíž. Přesto je mezi námi skoro celá délka místnosti.

„Nebudu se dívat, jak po tobě takovej zmetek jede přímo přede mnou!“

Erik povytáhne obočí a zavrtí hlavou. Pak dojde až ke mně a položí mi ruce kolem pasu. Upřeně se na mě dívá, v pravém koutku mu zacuká, až se objeví ty jeho sexy dolíčky, a pak mě políbí.

„Nepřišli jsme o klienta tvojí vinou, ale i kdyby tomu tak bylo, musím se přiznat k něčemu děsnému, Teo. Vůbec bych se na tebe nezlobil.“ Znovu mi dá pusu, tentokrát na tvář, a pevně se ke mně přitiskne, až ucítím, jak moc je vzrušený. A já samozřejmě nezůstávám pozadu.

„Líbí se mi, jak žárlíš. I když musím přiznat, žes mě tím v první chvíli vytočil.“

Přesunu ruku do jeho rozkroku a pevně přejedu po jeho uvězněném naběhlém penisu.

„Co to provádíš, Teo?“ zavrní mi do ucha, až se mi rozvibrují všechna nervová zakončení. Připomínám si, že jsme v práci. Každou chvíli sem může někdo přijít a přistihnout nás. Nevím, jestli by se nám oběma zrovna tohle líbilo. Jenomže moje prsty nechtějí přestat, pohybují se po vyboulenině v Erikových kalhotách, pomalu, tvrději, a zase něžně, až ho konečně přestanu mučit. Oči má přivřené, a jakmile si uvědomí, že jsem záměrně přestal, procitne a zhluboka vydechne.

„Zabiješ mě.“

„To by byla škoda,“ usměju se provokativně, ačkoliv sám mám co dělat, abych zkrotil vlastní touhu.

Když se ozve zaklepání a dovnitř nakoukne Marie, snažím se předstírat, jako by se nic nedělo. Erik sjede pohledem dolů a ví, že nás z téhle situace nic nezachrání. Pokud Erik přejde třeba jen k mému stolu, odhalí tím dokonale mě – a kdyby Mariiny oči zabloudily níž, jistě by si hned dala dohromady, co se tu právě odehrává.

„Aha, vy jste tu oba. Skvělé. Hledala jsem tě, Eriku, protože jsi chtěl, abych ti připomněla oběd s Teem. Tak… si ho pěkně užijte.“

Erik ani nestačí natočit hlavu, aby jí poděkoval, a už je venku.

„Myslíš, že něco vytušila?“ nadhodím nervózně. Moc se mi nelíbí představa, jak začne po firmě rozšiřovat, čeho byla svědkem.

„Ne,“ odtuší Erik. „Neměla co. A jestli – všichni tu o nás vědí. Myslím, že kdyby tady stál chlap s ženskou, mělo by to stejný dopad.“

Nesdílím jeho názor. Chlap a ženská… Heterosexuální pár je na pracovišti pořád přece jen snesitelnější.

„Co teď, Teo?“ nadhodí Erik zdánlivě nevinně. Poodstoupí a provokativně se posadí do mého křesla. Vyzývavě bloudí očima po mém těle a čeká, co udělám.

Chvíli trvá, než mi dojde, co naznačuje.

„Ty… ty…“ Koktám, protože i když je ta představa maximálně vzrušující, mám velké obavy, že sem někdo vpadne a najde nás…

„Pod stolem tě nikdo neuvidí,“ říká Erik chraplavě. Už jenom tohle mi způsobuje nesnesitelné pnutí v kalhotách.

Očima zatěkám ke dveřím, na Erika, a ještě jednou ke dveřím. Ne, tohle nemůžu udělat. Propadl bych se hanbou, kdyby sem zase vrazila Marie, nebo…

„Ty dveře mají klíč,“ vytrhne mě Erik z dumání.

Ježíši, on to fakt myslí vážně! Jenomže přece tady nemůžeme mít sex, když vedle jsou další kanceláře a…

„Stačí jím jenom otočit, Teo,“ pokračuje Erik v našeptávání a jeho oči jsou tak dychtivé a dráždivé, že už málem nakračuju ke dveřím, abych tím klíčem opravdu otočil, když se znovu ozve zaklepání.

Okamžitě uskočím stranou ke stolu, abych aspoň částečně zakryl vzrušení, a dovnitř už nahlíží Marie. Pocítím zvláštní úlevu, protože jí předtím nejspíš nic nedošlo, jinak by se sem podruhé neodvážila, ne?

„Omlouvám se, ale dole je nějaký poslíček a tvrdí, že zásilku může předat jen do tvých rukou, Eriku.“

„Za minutu jsem dole, Marie. Jenom tady s Teem něco dořeším.“

Jestli tobě stačí minuta, tak mně rozhodně ne.

Marie se pousměje a je zase pryč. Začínám mít pocit, jako by byla mistryně v objevování se a mizení. Dokonalá asistentka.

„Uvědomuješ si, že na sex teď budu myslet celý den?“ ptá se Erik. Stále se ještě nepohnul. Upřeně na mě zírá, až nervózně polknu.

„Fajn.“ Zamračí se a vstává. „Ještě že se dokážu kontrolovat.“ Projde kolem mě, vezme mě za ruku a náhle se ke mně prudce přitiskne a přejede mi jazykem po ušním lalůčku.

„Čekám tě dole, Teo, jdeme na oběd.“

Bože, absolutně nechápu, jak se za ten krátký okamžik mohl dostat do klidu. A ještě mi způsobit mrazení po celém těle. Já se odtud do minuty rozhodně nedostanu. Musím to pořádně prodýchat, než jsou mi kalhoty zase volnější.

Když o pět minut později scházím na recepci, Tereza zrovna telefonuje, ale mává na mě, zakrývá si rukou sluchátko a říká, že Erik na mě čeká v archivu.

V archivu? Tam jsem byl naposledy snad před rokem. Nechápu, co Erik hledá tak důležitého, měli jsme jít přece na oběd.

Zavrtím hlavou, projdu kolem recepce do studené chodby a posledními dveřmi se dostanu ke schodišti. Jakmile jsem dole, chvíli pátrám, než podle popisků najdu náš archiv. Otevřu a zarazím se.

Erik sedí na stole ve slabě osvětlené místnosti, sako má položené vedle sebe, ruce založené na prsou.

„Co ti trvalo tak dlouho?“ přivítá mě vyčítavě.

„Co asi…,“ pousměju se. Myslím, že nemusím říkat víc, protože můj výraz je dost výmluvný.

„Zavři za sebou a zamkni,“ vyzve mě.

Srdce se mi rozbuší, protože mi dochází, že Erik se nevzdal. Pokračuje ve hře, kterou začal v mé kanceláři, s jasným úmyslem ji dokončit.

Jeho tón, lesk očí – to všechno je tak brutálně sexy, až znovu ztvrdnu. A dochází mi, že pokud si Erik usmyslel rozdat si to se mnou v téhle budově, nemá nejmenší smysl mu jeho plán vymlouvat a obávat se, že sem snad někdo nečekaně vtrhne. Tady to nehrozí, tohle místo mu prostě vyšlo.

Zamknu a pomalu se k němu blížím. Strašně moc po něm toužím, ale chci ho zároveň i trochu napínat.

„Klekni si,“ zavelí a poutá mě k sobě pohledem.

Přejedu si jazykem po rtech a prudce se nadechnu, když se najednou vztyčí, přitiskne mi ruce na ramena a přinutí mě klesnout na kolena.

Náraz je celkem prudký, až syknu bolestí, ale vzrušení, které elektrizuje celé mé tělo, ji naprosto přehluší.

„Podívej se na mě.“ Jeho hlas je opět chraplavý a zelené oči tak žhnoucí, že se skoro hned udělám.

Odpoutá se ode mě a koukne na hodinky.

„Za deset minut tu mám sraz s Lucií z obchodního. A protože chodí o pár minut dřív, nemáš už moc času.“

Vyděsím se a chci něco říct, jenomže Erik odmítá naslouchat. Skloní se, popadne mě za vlasy a hlavu mi přitiskne do svého rozkroku. Ani se nestačím pořádně nadechnout.

„Čas běží, Teo. Nechceš, aby Lucie zjistila, že archiv je zamčený zevnitř, ne?“

Uvolní stisk a nechá mě chvíli volně dýchat. Pak si rozepne poklopec a vytáhne svůj naběhlý penis. A v ten okamžik už opravdu neváhám. Miluju Erikovu chuť, miluju jeho hrdelní vzdechy, když mu jazykem přejíždím po žaludu a saju každou kapku jeho vzrušení.

A netrvá dlouho a cítím, jak mi Erik všechno pouští do pusy a nutí mě polknout. To je ale jenom součást hry, protože k ničemu takovému mě nikdy nutit nemusí.

„Skvělá práce, ještě nám zbývají čtyři minuty,“ poznamenává Erik provokativně. Sáhne si do kapsy kalhot, vytáhne balíček papírových kapesníků a jedním mi něžně otírá koutky, zatímco se drápu na nohy. Nějak se mi točí hlava, ale… I když tenhle sex za zamčenými dveřmi byl dost ujetý, naprosto mě dostal. V pozitivním slova smyslu.

Sáhne mi mezi nohy a uculí se. „S tímhle budeme muset počkat.“

Chce v tom snad později pokračovat? Sice se mi srdce rozbuší napětím, ale neumím si představit, že se znovu zamkneme v nějaké části budovy s rizikem odhalení.

Usměje se, takže mi dochází, že už mě teď jenom hecuje. Rychle mě políbí na rty a když jdu odemknout dveře, ještě mě plácne po zadku a připomíná mi, abych si upravil vlasy. Pořádně mi je pocuchal.

Netrvá ani minutu a slyším, jak na chodbě klapou Luciiny podpatky.

Tohle bylo vážně o fous.

S Lucií Podskalskou jsem se seznámil před měsícem, nastoupila po Karolíně, která si s manželem Karlem Malým užívá na cestě kolem světa. A bohužel jsme si nepadli do noty. Naše přivítání je oboustranně chladné. Nevím, jestli mi víc vadí, jak dává najevo odtažitost svými kalhotovými kostýmy, staženými vlasy a přísně profesionálním výrazem, nebo jak nepříjemný má tón, ať už se jedná o vážné či zábavnější téma.

Erik jí říká, že prošel několik šanonů, ale nikde nemůže najít spis o nezrealizovaných zakázkách z roku 2017. Lucie si je téměř jistá, že ví, kde se šanon nachází, ale překvapeně zjišťuje, že spisy někdo musel přemístit.

Kdo asi… Kdo má dnes náladu na hry…

„Zkus je najít, Lucie. Až se vrátím z oběda, rád bych je měl na stole.“ S těmito slovy Erik odchází a já ho jako poslušňák následuju.

Erik rázuje po schodech nahoru, v recepci se usměje na Terezu a říká, že zpátky budeme kolem druhé, kdyby se po nás někdo sháněl.

Sakra, venku se pořádně ochladilo. A já s sebou nemám ani bundu. Naštěstí máme parkovací místo – tedy Erik má parkovací místo – kousek od vchodu, takže se hned schovám před větrem do vozu a konečně se mi dostává dechu a snad i trochu rozumu.

„Příště ti něco takového neprojde,“ varuju ho, i když samozřejmě doufám, že Erik bude dál příjemně vynalézavý. Nemusí to být ovšem v práci. I když…

„Vážně, Teo?“ Dráždivě zdvihne obočí a pravý koutek mu vyjede výš.

Zatraceně sebevědomý zmetek... Ale usměju se, protože i když mi dole v archivu pořádně vylétnul tlak, chci to zažít znovu. Minimálně ještě jednou.

Nastartuje a zařadí se za projíždějící taxi.

Ani nevím, kam jedeme. A jsem pořád tak omráčený z předchozích chvil, že se nechám unášet a neřeším to.

„Na tohle jsem se těšil celé týdny, co jsem tě přemlouval, aby ses vrátil,“ promluví najednou.

„Na cestu do restaurace?“ Jakmile mi tahle pitomost sklouzne ze rtů, hned mi dochází, na co Erik naráží.

„Počkej, tys to plánoval?“

„Pekelně dlouho,“ směje se.

Plácnu ho po stehně. Erik sjíždí z magistrály a je skoro štěstím bez sebe, protože před restaurací nachází volné místo. Jenom mně z toho není do smíchu – jednou jsem tu už byl s Liborem a… Vždycky se mi sevřou vnitřnosti, když na něj pomyslím. Musím ho rychle vytěsnit z hlavy, abych nám nezkazil oběd. Ačkoliv já ho zkažený už mám. V restauraci je skoro na každé zdi kresba zvířete s popisky, z jaké části které maso pochází. Už teď se mi z toho zvedá žaludek. Říkám si, že bych měl konečně poslechnout svoje pocity a vynechávat maso úplně.

„Tady se ti bude líbit,“ říká Erik, když vcházíme.

Jo, na to se spolehni.

Obsluha je tak dokonalá, až mi leze na nervy. Nechci ani vidět částku, kterou si za náš oběd naúčtují.

Na Erikovo doporučení si objednávám středně propečený steak, polévku vynechávám. A k pití si dávám jen neperlivou vodu. Erik má za chvíli na stole polévku, a když nám přinesou porci steaku, je mi jasné, že mě večer čeká vaření, aby se Erik dnes aspoň trochu najedl.

Jídlo mě zase až tolik netrápí, spíš fakt, jak si Erik představuje moje působení ve firmě. Nemyslím teď sexuální hrátky, ale pravidelné obědy – na ně ani jeden z nás nebude mít čas, navíc by nepůsobily dobře na ostatní.

Nadechnu se a konečně seberu odvahu si o tom s Erikem promluvit.

„Poslyš, já myslel, že jsme si všechno vyjasnili během doby, cos naléhal, abych se do KaMy vrátil. Mám svou práci vážně rád, jenomže teď mám další obavy, že to nebude fungovat.“

„Cože?“ Erik se zamračí, látkovým ubrouskem si otře rty a napije se.

„Nemůžeme chodit každý den na oběd…“

„Proč ne?“ skočí mi do řeči.

Protáčím oči. „Protože ostatní mají na oběd půl hodiny, Eriku. Chápeš, jak se pak na mě budou dívat? Jsem jeden z nich.“

„Nejsi jeden z nich, jsi můj. Ať už ti v té tvé hlavince šrotuje cokoliv, nechci o tom už nic slyšet. Jsme partneři, Teo. Žijeme spolu, pracujeme spolu. Jsi můj přítel, zatraceně, já budu rozhodovat o tom, na jak dlouho půjdeš na oběd a…“

„Brzdi,“ varuju ho, protože se mi jeho volba slov absolutně nelíbí.

„Vždyť víš, jak to myslím. Nejsi jeden z nich. Ta firma je naše…“

„Není naše, je tvoje,“ opakuju mu snad už po sté.

„Proč se se mnou pořád musíš hádat? Chci pro tebe jenom to nejlepší, zasloužíš si to, oba si to po tom zkurveným životě zasloužíme.“

Lehkým kopnutím pod stolem ho upozorním, že by měl krotit hlasitost, nejsme tu sami.

„Promiň,“ zašeptá nakonec a natáhne ke mně ruku. Stisknu ji a rozhlédnu se kolem. Nikdo si nás nevšímá, jako by tahle gesta mezi dvěma muži byla běžná.

„Miluju tě, chci, aby ses cítil dobře, měl maximální pohodlí pro svou práci, pro náš společný život. Za co se mám vůbec omlouvat?“ nadhodí dotčeně.

„Nechci, aby ses omlouval. Jenom chci v práci normálně zapadnout mezi ostatní, aby tolik nevnímali rozdíly a našli si ke mně cestu. A já k nim.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Alfa boss.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.