Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Simona Ahrnstedtová

Žár a led

Ze švédského originálu En enda risk,
vydaného nakladatelstvím Forum ve Stockholmu
v roce 2016, přeložila Irena Lysáčková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA
v Praze roku 2019
jako svou 7252. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Květa Svárovská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín
První vydání, Praha 2019

GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

HIGH RISK (En enda risk)
Copyright © 2016 by Simona Ahrnstedt
First published by Forum, Sweden
Published by arrangements with Nordin Agency AB, Sweden
Translation © Irena Lysáčková, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-054-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-053-6 (pdf)
ISBN 978-80-7359-584-5 (print)

Prolog

V tomhle domě je tolik věcí, které vyvolávají strach. Aspoň v dítěti. Divné jídlo. Rozzlobené hlasy. Nikdy nevědět, co se stane nebo kdy dostane výprask.

Ale sklep je přece jen ze všeho nejhorší.

Je tu zima a smrdí to tu.

Schoulila se u zdi a opřela čelo o kolena. Cítila se tak opuštěná, až se jí svíral žaludek. Jako by ji někdo bodl do srdce. Být sama a nenáviděná bolí. Je na to zvyklá, ale tak zlé to ještě nikdy nebylo.

Taky je tu tma. A má hlad.

Má hrozný strach, přestože se snaží brát to statečně.

Nebude brečet.

Ať jí udělají cokoli, nebude brečet.

1.

Ambra Vinterová hleděla do poznámkového bloku. Nápady a podklady pro článek, telefonní číslo na člověka, s nímž dělala rozhovor, a pro sebe připomenutí, že má koupit kafe. To poslední si dvakrát podtrhla. Od života nežádá příliš, ale ranní kafe k nezbytnostem patří.

„Ambro, posloucháš mě?“

Snažím se neposlouchat.

Ale jelikož se zeptala její nejbližší nadřízená v Aftonbladetu, zpravodajská redaktorka Grace Bekeleová, Ambra s veškerou diplomacií, které byla schopná, odpověděla: „Prosím tě, klidně pošli někoho jiného. Minulý týden jsem dělala navíc ten Varberg. A právě jsem se vrátila od požáru v Akalle.“

Ambra se pokusila o prosebný výraz. Musí přece existovat někdo jiný, koho může Grace na tenhle blbý úkol vyslat. Nějaký mladý, hladový novinář nebo novinářka, který ještě není tak cynický jako ona a ocení, že smí opustit pracovní stůl.

„Ale já bych byla ráda, abys tam jela ty.“ Grace se rozmáchla štíhlou rukou, na níž se zatřpytily dlouhé, špičaté nehty. Vypadá jako supermodelka, ale známá je nezpochybnitelnými manažerskými schopnostmi. A Ambra ví, že Grace tenhle boj jako téměř pokaždé vyhraje.

„A kde že to je?“ zeptala se otráveně. Oblečení jí smrdí kouřem. Nikdy si nezvykne, jak rychle se požár šíří. Tři minuty a chytlo všechno. Žádní mrtví, což není novinářsky moc zajímavé, nicméně je to dobře. Tři dny před Vánocemi lidé při požárech umírat nemusejí.

„V Norrlandu přece.“

„Norrland je velký. Nemůžeš to upřesnit?“ Ambra má pádné důvody, proč se jí na sever nechce, blbý úkol, neblbý úkol.

„Norrbotten. Někde tady mám přesné místo.“

Ambra čekala, zatímco Grace přehrabovala papíry na přeplněném stole. Sedí u pultu Breaking News, vlastního jádra mašinerie redakce večerníku Aftonbladet. Jsou dvě hodiny odpoledne a venku tma jako v pytli. Mrznoucí déšť a nárazový vítr. Počasí mají pochopitelně na prvním místě. Nezvykle krásné i nezvykle mizerné počasí bývá na webu na první stránce, protože vždycky dobře prodává. Dnes je to při téměř tisícovce kliknutí nejčtenější zpráva.

Ambra si v bloku nalistovala čistou stránku a s co možná největší dobrou vůlí se zeptala: „A co přesně mám v Norrbottenu dělat?“

Grace nadzvedla několik štosů papírů a málem převrhla hrnek starého kafe. Nikdo tu nemá vlastní pracovní stůl, dokonce ani vedoucí redakcí. Grace je jednou ze čtyř zpravodajských redaktorů, kteří se u stolu střídají během čtyřiadvaceti hodin, každý den, po celý rok. Zbývající redakce, od sportu, volného času a krimi po zahraniční zpravodajství, investigativní žurnalistiku a kulturu, jsou rozmístěné dokola hlavního pultu jako satelity kolem nikdy neusínajícího středu.

„Před chvílí jsem ten papírek měla. Mám za to, že to má být Kalix.“

Vždycky se najde něco, za co může být člověk vděčný. Ambra si do bloku poslušně zapsala Kalix.

„Jde o rozhovor s dvaadevadesátiletou Elsou. Máš jí zavolat a domluvit si schůzku. To číslo tady někde budu mít. Přišlo to do ,Dejte nám tip‘. Měla jsem pocit, že by z toho mohlo něco být.“

„Tak to teda zní dobře,“ potlačila Ambra úšklebek. „Dejte nám tip“ je elektronická rubrika Aftonbladetu, kam čtenáři posílají svoje tipy na zajímavé články a mohou si vydělat tisícovku, když se jejich návrh ukáže jako přínosný. V 99,99 % případů z toho nic nebývá, ale Ambra si pokorně zapsala i Elsa a mnula si prsty čelo. „Je to aspoň člověk?“ vznesla zvláštní otázku, která ale nebyl až tak irelevantní. Jednou ji vyslali na interview s dvacetiletým Sixtenem Bergem. A ukázalo se, že Sixten je bílý kakadu, který umí zpívat a tancovat na „Hooked on a feeling“. Byla z toho obveselující zpráva s povedeným videem na webu. Ale nic, o čem by Ambra během studia žurnalistiky zrovna snila.

Grace vytáhla neonově žlutý nalepovací papírek. „Tady. Elsa Svenssonová, narozená 1923. Měla románek s jedním z našich premiérů a měla s ním zřejmě tajné dítě.“

Ambra zvedla oči. „Někdy v poslední době?“ zeptala se skepticky.

Grace povytáhla obočí. „Té dámě je dvaadevadesát, jak jsem říkala, takže ne, v tomhle tisíciletí to nebylo. Ale ještě nikdy nemluvila s médii a vypadá to, že je to pravá norrbottenská starousedlice. Může z toho být dobrá story. Napínavá, dlouhá životní pouť, exotické místo, víš, ne? A k Vánocům se to dokonale hodí, bude to číst hodně lidí.“

„Mhm,“ zamručela Ambra bez známky nadšení. „A se kterým premiérem to bylo?“

„S nějakým, co už nežije. Musíš to pořádně prověřit.“

„Copak neměli všichni hromadu nemanželských dětí?“ Ambře se do toho opravdu nechce. To už by radši několikanásobné vraždy nebo dopravní nehody.

„No tak, Ambro. Je to pro tebe jak dělané, přesně tohle ti jde. Bude se na to klikat o sto šest a já mám nařízeno sehnat takových věcí víc, neskutečně dobře to prodává. A kromě toho si ta babka přála, abys to s ní udělala právě ty.“

„To určitě,“ zapochybovala Ambra. Ale někdy se to stává, že se čtenáři chtějí setkat s konkrétním reportérem.

Zase se podívala k oknu. V nepravidelných intervalech na ni blikal adventní svícen. Fungování celé jejich branže spočívá v mnoha kliknutích, která s sebou nesou zisky z reklam. A nelze ignorovat fakt, že Ambra je v terénu zřejmě kvůli reorganizaci, jinak by přišla o práci. Už několik let její kariéra nepřipomíná nic jiného než klesající křivku. Jestli se nevzchopí, skončí na noční směně. Noc je slepá ulička. Sedí tam takoví, co nikdy nevyjdou ven a žijí jako bledí noční živočichové, překládají bezcenné anglické články a psychicky zmírají. Vzdala se.

„Fotograf bude?“

Grace přisvědčila. „Jeden místní týpek na volné noze. Máš ho kontaktovat, až tam budeš.“

Ambra vstala ze židle. Jet teď domů nemá smysl. Dojde si pro kafe, koupí studenou bagetu z lednice v jídelně pro personál, zavolá dvaadevadesátileté Else a zůstane v redakci, aby se na rozhovor připravila. Hurá.

„Pošleš mi informace, které máš?“ požádala Grace.

„Chci, abys mi co nejrychleji poslala první text. Když to bude opravdu dobrý, možná bychom udělali ještě další reportáže. Norrlandská zima, sobi, sněhová idylka a tak.“

Ambra lehce přešlápla.

„Chtěla jsi ještě něco?“ zeptala se Grace.

Ambra váhala.

„Vím, že je to na poslední chvíli a je to daleko. Ale snaž se do Vánoc vrátit domů.“ Gracin hlas zněl naléhavě a přitom přátelsky a Ambra věděla, že to nadřízená myslí dobře.

I když o slavení Vánoc jako takové tu nejde. Ambra má jednoho jediného příbuzného – nevlastní sestru Jill – a s tou v posledních letech Vánoce neslaví. Problém není ani to, že dělat rozhovor s exmilenkou jedné kdysi známé osobnosti je pod její úroveň. Novinář by sice nikdy neměl dostávat ponižující úkoly (pravidlo, které nikdo nedodržuje), ale Ambra dřív pracovala v redakci zábavy a dělala už podstatně horší věci. V cestě na sever jí však brání vážné důvody.

„To zvládnu,“ řekla a zadržela povzdech. Její soukromý život se týká jenom jí.

„Já vím, že jo,“ změřila si ji Grace pohledem.

Dvaatřicetiletá Grace je jen o dva roky starší než Ambra. Je už zkušená a zavedená zpravodajská redaktorka na jedné z nejnáročnějších pozic v této branži. A jako by její poměrně nízký věk a pohlaví nebyly dostatečným handicapem – Grace je kromě toho navíc černoška. Narodila se v Etiopii, jako dítě se přistěhovala do Švédska a byla takříkajíc akademický génius. Grace Bekeleová je v branži legenda, a když se podívá tím svým pohledem, je Ambra ochotná přejít i po žhavém uhlí. Nebo jet do Kalixu.

„Dík.“

„A poslyš, vím, že stojíš o tu práci v investigativní redakci. Nezapomněla jsem na to. Přimluvím se za tebe u Dana Perssona, až budu mít příležitost.“

Ambra najednou nevěděla, co má říct, vděčnost je ošemetný pocit. Ale je to její sen. Pracovat v investigativní redakci Aftonbladetu, vyhledávat senzace a psát delší reportáže. Povídá se, že se tam má brzo uvolnit jedno místo. To se stává zřídka a pochopitelně se o něj bude prát hodně lidí. Nejspíš všichni její kolegové a konkurenti. Ale pokud se v nadcházejících týdnech nějak neznemožní, možná by přece jen mohla mít šanci. A pokud se vyvaruje toho, aby urazila vedoucího redaktora Dana Perssona. Když nad tím tak přemýšlí, možná přece jen nevadí, že odjede do Kalixu.

„Děkuju. Pojedu zítra.“ V duchu už začala promýšlet, jak článek pojme, a přitom automaticky probírala vybavení a výstroj, které potřebuje s sebou.

„Počkej,“ zarazila ji Grace. Zvedla ještě jeden nalepovací papírek, tentokrát oranžový, ve tvaru šipky. „Tady je. Spletla jsem to. Není to Kalix, koukám. Promiň.“

Hlavně ať to není Kiruna, napadlo Ambru, ještě než to Grace vyslovila: „Ta paní žije v Kiruně. Tahle dvě města se mi pořád pletou. Ale asi je to jedno jako druhý.“

Řekla to s nenuceností těch, kteří mají za to, že Stockholm je severní výspa veškeré civilizace. Norrland se svou ohromnou rozlohou je i pro vzdělané lidi z velkoměsta něco jako nepopsaný papír. Ale Ambra ví víc. Téměř každé peklo může mít několik různých stupňů.

Kiruna. Pochopitelně Kiruna.

Vytrhla papírek Grace z ruky a se smíšenými pocity odkráčela.

Proč to musí být zrovna Kiruna? Město, kam už se nikdy nemínila vracet. Místo, kde se třásla zimou, kde brečela a zmítala se nenávistí víc než kdekoli jinde na světě.

Míjela studio internetové televize a oddělení krimizpráv. Když procházela kolem investigativní redakce, toužebně nahlédla dovnitř. Tihle jsou jedni z mála, kteří smějí sedět za zavřenými dveřmi. Došla si pro hrnek kafe a notebook a jen taktak se vyhnula své „Nemesis“, Oliveru Holmovi, a posadila se na volnou pohovku. Zapnula počítač a přihlásila se. Program s e-mailovou poštou se spustil. Během deseti minut dvacet e-mailů. Devatenáct z nich nenávistných, reagujících na článek o sexuálním obtěžování v jednom fitness centru, který napsala dnes ráno. Pročítala si je a věděla, že ty úplně nejhnusnější by měla přeposlat na bezpečnostní oddělení, ale nepřiměla se k tomu. Novinařinu dělá dost dlouho na to, aby se nechala znepokojit anonymními nenávistnými výpady proti ženám. Dnes místo toho bude psát o nemanželských dětech v Kiruně.

Vyťukala číslo Elsy Svenssonové, povzdechla únavou a čekala. Tušila, že bude trvat dlouho, než se vrátí do svého bytu, ke své televizi a gauči.

2.

Tom Lexington přihodil do krbu poleno. Přestože je dům dobře izolovaný, z ohně je příjemné teplo navíc. Venku je dvacet pod nulou a z nebe se valí sníh. I když, kdy se v Kiruně nevalí sníh? Až bude chtít vyjít z domu, bude si muset cestu proházet lopatou.

Díval se do ohně. Když se soustředí na plameny a zvuk praskajícího dřeva, cítí se téměř normálně. Natáhl se pro další poleno. Právě když ho přikládal, uslyšel z odkládacího stolku tiché zabzučení telefonu. Vstal, aby se podíval, kdo volá. Lodestar Security Group, ústředna. Z práce.

Poškrábal se ve vousech. Měl by odpovědět, mohlo by to být něco důležitého, ale ani dnes na to nemá sílu. Místo toho se odšoural do kuchyně, ale zapomněl, proč tam šel. Zůstal stát a upřeně se díval z okna na sníh a les. Čekal na předpověď počasí v rádiu. Vtom z přístroje zazněl hlasitý zvuk, nějaká rána. Znělka následujícího pořadu, který se věnuje myslivosti. Tomovi se roztřásly ruce. Pak stehna. Zorné pole se mu zúžilo a ztěžka dýchal. Šlo to rychle, od okamžiku, kdy uslyšel ránu, to netrvalo ani vteřinu, a už měl pocit, že se hroutí.

Zatápal rukama po kuchyňské lince, aby nespadl. Srdce se mu rozbušilo jako zběsilé. Najednou vůbec není ve svém domě. Není v lese u Kiruny, v zimní krajině, kde je minus dvacet a spousta sněhu. Je v poušti. V tom žáru. V díře, kde ho vyslýchali a mučili. Srdce a krev mu dunivě pulzují a je to, jako by se země pod ním chvěla. Před očima se mu začaly jako film odvíjet vzpomínky. Přinutil se nadechovat nosem a vydechovat pusou, ale nepomohlo to. Je tam.

Rozpřáhl se a vší silou udeřil do linky. Bolest vystřelila paží vzhůru a rychle se šířila tělem – a doopravdy to pomohlo. Bolí to jako čert, ukrutná bolest ťala do záchvatu strachu a Tom je zase zpátky v domě.

Zhluboka, trhaně se nadechl. Návrat do minulosti netrval víc než pár vteřin, ale je zpocený jak myš. Na vratkých nohou ušel několik kroků k barové skříňce a vytáhl láhev whisky. Myšlenkou na to, kolik prázdných láhví už stojí pod dřezem, se nezaobíral a důkladně si přihnul. Pak otočil vodovodním kohoutkem. Kiruna leží na sever od polárního kruhu a voda v potrubí pod domem je ledově studená. Lačně pil. Když odkládal skleničku, zdálo se mu, že znovu slyší telefon. Šel do obýváku a sebral mobil ze stolku.

Mattias Ceder, četl na displeji. Už zase. Mattias mu volal celý podzim. Tom mu to ani jednou nezvedl. Také teď hovor vymáčkl, vzal si telefon s sebou do kuchyně, kde si do odložené skleničky nalil whisky. Dvě vteřiny nato telefon zazvonil znovu. Podíval se. Zase Mattias Ceder, samozřejmě. Ten chlap byl vždycky hrozný umíněnec. Kdysi byli s Mattiasem nejlepší přátelé a spolubojovníci. V té době by bez váhání jeden za druhého položili život. Ale už je to dlouho. Od té doby se mnohé změnilo. Tom pozoroval telefon, dokud neutichl. Pípla příchozí zpráva.

Mohl bys jednou sakra odpovědět?

Pořádně si lokl, dolil si a otáčel skleničkou v ruce.

S Mattiasem už hodně let nemluvil. Když byli mladí, dokázali se spolu bavit o všem, ale jen do té doby, dokud ho Mattias nezradil.

Tom se zadíval do dřezu plného hrnků, talířů a příborů, které nebyl schopný dát do myčky. Paní, co mu uklízí, má přijít zítra, a tak to nechá být, i když nikdy nebýval ten typ, co za sebe nechává svůj bordel uklízet druhé.

Vzal si skleničku, láhev a telefon a vrátil se do obýváku. PTSS už dřív měl, protože je vojákem víceméně od svých osmnácti let. To člověk sakra dobře ví, co je posttraumatický stresový syndrom. Bojoval, viděl umírat kamarády, utrpěl zranění. Zanechalo to v něm stopy, a tak strach a znovuprožívání událostí – po obzvlášť těžkých zážitcích – už zná z dřívějška. Ale nikdy to nebylo takové jako teď. Vzpomínky přicházejí jako ze vzduchoprázdna. Může je vyvolat nečekaný zvuk, světlo, téměř cokoli a najednou ja zase tam, zpátky v zajetí. Je to naprosto mimo jeho kontrolu. Kdyby se věci měly jinak, možná by si dokázal představit, že se s tím Mattiasovi svěří. Mattias je taky voják a také zažil mnoho vypjatých situací. Ví, jaké to může být. Zná věci, které civilisté nikdy nepochopí.

Vyprázdnil skleničku. Trochu se mu zatočila hlava. Vzal do ruky telefon a napsal Mattiasovi:

Jdi do prdele.

Vlastně mu udělalo dobře, že to poslal. Civěl na displej, jestli nedostane odpověď, ale nic nepřišlo. Jestli Mattias znovu zavolá, možná to vezme, rozhodl se. Teď je opilý, cítí to, ví, že má zamlžený úsudek a že by vůbec nikomu neměl volat. Když je mu takhle, tak ne. Přesto jedno číslo vytočil. Ne Mattiasovo. Někoho jiného. Dopadl na gauč a poslouchal vyzvánění.

„Haló?“ ozvala se Ellinor.

„Ahoj, to jsem já,“ zahuhlal.

„Tome.“ Zněla smutně, když vyslovila jeho jméno.

„Chtěl jsem jen slyšet tvůj hlas.“ Snažil se mluvit co nejnormálněji.

„Už s tím musíš přestat. Jenom sám sebe trápíš. Neměl bys mi volat.“

„Já vím.“ Měl by se osprchovat. Oholit. Vzchopit se. Nevolat své ex týden co týden. „Ale chybíš mi.“

„Musím to položit.“ V pozadí byly slyšet slabé zvuky.

„Je tam on?“

„Ahoj Tome. Opatruj se.“ Zavěsila.

Hleděl upřeně před sebe. Byla pochopitelně chyba volat Ellinor, to věděl předem. Ale jak bez ní dokáže jít dál? To mu doopravdy nejde na rozum. Veškerý jeho vojenský výcvik spočíval právě v tom. Přinutit sám sebe dokázat nemožné. Přinutit tělo pokračovat, přestože by to ze všeho nejradši vzdalo, přestože výhledy jsou beznadějné a ztráty zničující. Jde o to, nemyslet na nic jiného než na to, co je jeho momentálním úkolem.

Lehl si s hlavou opřenou o podpěrku a civěl do stropu. Začaly ho znovu zaplavovat vzpomínky na zajetí. Když ho věznili, držel se jen díky tomu, že myslel na Ellinor. Pomáhaly mu vzpomínky na její úsměv a touha být zase s ní.

Bylo na hlavu jí volat. Je namol a nedokáže myslet jasně. Ale přijít sem, daleko na sever, bylo správné. Ellinor bydlí v Kiruně a on jí chce být nablízku. Udělá všechno pro to, aby ji dostal zpátky. Všechno.

3.

V Kiruně je opravdu hrozná zima, pomyslela si Ambra, když šla z letadla do letištní budovy. Vítr z ní rval bundu a ona napůl běžela za spolupasažéry. Polární kruh překročili dávno předtím, než přistáli, a tady nahoře slunce zapadlo desátého prosince a na obzor se nevrátí dřív než v lednu. Teď, uprostřed dne, je zatím příšeří, ale tma padne za pár hodin.

Měla s sebou jen příruční zavazadlo, a tak rychle prošla příletovou halou a východem ven k letištnímu autobusu. Nepříjemný pocit narůstá každým krokem. Kolem jsou metrové hradby sněhu a sníh leží i na chodníku, takže jí v příliš tenkých kozačkách podkluzují nohy. Za plotem z ostnatého drátu vyjí psi zapřažení do saní. Když nastoupila do autobusu, ještě pořád se třásla zimou, koupila si lístek do Kiruny a sedla si k oknu. Sníh, sníh, sníh. Nelibý pocit je skoro fyzický. Autobus nastartoval.

Když do Kiruny přijela poprvé, bylo jí deset let. Tehdy to taky bylo několik dní před Vánocemi, možná proto jí to teď připadá tak těžké. Vybavila si vystresovanou sociální pracovnici s kudrnatými světlými vlasy a těkavým pohledem, která jí řekla, že u rodiny, u které dočasně bydlela, už nemůže být. Ambra si pamatuje, jak tam seděla se svým medvídkem v náruči. Věděla, že na plyšáky už vlastně byla moc velká, ale byl její jistota.

„Jak se jmenuje tvůj medvídek?“ zeptala se sociální pracovnice takovým tím strojeným hlasem, jaký dospělí vždycky mívají.

„Prostě Medvídek,“ zašeptala.

„Pojedete s Medvídkem k jiné rodině. Pojedete sami autobusem, ale už jsi velká, Ambro, půjde to výborně. Bude to takové dobrodružství.“

Ambra nastoupila s Medvídkem a svojí malou krabicí po mamince a tatínkovi do autobusu.

„Přijdou ti naproti?“ zeptal se řidič. Ambra přikývla, neodvážila se přiznat, že neví.

Řidič byl hodný, nabídl jí svíravě pálivé tablety na bolení v krku a celou cestu si s ní povídal. Ale když dorazili na místo, zmocnil se jí strach. Nikdy dřív neviděla tolik sněhu. Přestože si už vzala všechno svoje teplé oblečení, byla jí zima. Držela se blízko řidiče, když pomáhal ostatním cestujícím vytáhnout kufry a tašky ze zavazadlového prostoru. Co když jí nikdo nepřijde naproti? Co by pak dělala?

„Ty jsi to dítě bez rodičů?“ uslyšela za sebou chladný hlas.

Ještě než se otočila, věděla, že to nebude dobré.

„Tady jsi měla vystoupit?“

Ambra sebou trhla a vrátila se do přítomnosti.

Vstala, popadla tašku a spěšně vystoupila z autobusu. Brodila se sněhem a šťastně se dostala k hotelu Scandic Ferrum, aniž se svalila do závěje. Když vešla do tepla, sklepala ze sebe sníh. Uvítala ji mladá recepční, Ambra se zapsala a výtahem vyjela do svého pokoje v prvním patře. Uvnitř byla strašná zima, vytáhla proto z tašky fleecovu mikinu, popadla počítač a sjela zase zpátky dolů do recepce.

„V mém pokoji je velká zima,“ oznámila.

„Měli jsme problém s topením,“ vysvětlila recepční přívětivě. „Pracujeme na tom, bohužel vám nemohu nabídnout jiný pokoj.“

Ambra se rozhodla, že bude pracovat v hotelové restauraci, sedla si ke stolu a otevřela počítač. Restaurace byla plná lidí, kteří přišli na oběd, nejspíš úplně normálních lidí, a přesto se jí sevřel žaludek. Putovala pohledem po místnosti, znova a znova, a nespouštěla oči ze vchodu v obavě, že se setká s někým ze své minulosti, jakkoli nepravděpodobné to bylo.

Jmenovali se se Esaias a Rakel Sventinovi, ti, kdo se stali jejími novými náhradními rodiči. Esaias byl vysoký a přísný. Rakel bledá, mlčenlivá, s vlasy zapletenými do tlustého copu, který jí sahal až skoro k pasu. Měli pět synů, čtyři starší, z Esaiasova prvního manželství, a jednoho společného, který byl o rok starší než Ambra. Esaias byl velitelem rodiny.

„Sedni si dozadu,“ poručil jí. Ukázal na staré auto a Ambra nastoupila; stejně neměla na vybranou. Esaias Sventin se natáhl, vzal jí z náruče Medvídka, hodil ho do koše a zabouchl dveře.

Někomu upadl podnos a Ambra se s trhnutím vrátila zpátky do restaurace. Rozhlédla se kolem, srdce jí tlouklo a zachvěla se, když vešel vysoký hubený muž. Zachvátila ji nechuť, skoro strach, než jí došlo, že to není Esaias, ale jen někdo, kdo se mu mlhavě podobá. Ale její tělo si pamatuje.

Napila se kávy a položila ruku na telefon. Jsem dospělá, opakovala si. Je to její mantra. Bezprizorní děti dopadají každou vteřinu všude na světě špatně. Příliš mnoho jich má mnohem horší život, než jaký musela vystát ona. Kdyby jen mohla odjet z Kiruny, všechno by zase bylo v pořádku.

Monitor zablikal. Zprávy přicházejí nepřetržitě celý den. Přelétla ty nejposlednější, sdílela jeden odkaz na Twitteru a vložila fotografii na Instagram. Pracuje jako reportérka moderní doby, taková, o kterých se mluví na všech redakčních schůzích a při každé reorganizaci – novinář, který má vyjít „mezi čtenáře“. Mnozí z kolegů reptají, někteří si připadají příliš dobří na to, aby psali na sociální sítě, ale jí to dokonale vyhovuje a její pozice v rámci sociálních sítí je nejspíš jedním z důvodů, proč ji ještě nevyhodili. A tak se činí, aby na sebe upozornila digitálně.

„Nejste náhodou Ambra Vinterová?“

Podívala se na muže, který ji oslovil. Mladý, štíhlý a neskutečně pohledný. Rozumné zimní oblečení a pořádné boty. Přes jedno rameno na širokém pásu zavěšený velký fotoaparát Nikon, na druhém rameni taška s objektivem.

„Vy jste ten fotograf,“ zkonstatovala.

„Tareq Tahir,“ potvrdil jí. Potřásli si rukama a Tareq si sedl naproti ní. Ambra si ho po očku prohlížela, když na stůl odkládal foťák. Je mu dvacet, možná dvacet jedna. Mnozí fotografové jsou mladí, ti nejlepší v branži začínají brzo. Tareq má husté řasy a tmavě hnědé oči. Hezky tvarovaná, smyslná ústa. Citlivé, schopné prsty, které si pohrávají s nikonem.

Tareq se rozzářil bělostným úsměvem na servírku, která přispěchala k jejich stolu, aby se ho zeptala, jestli si něco dá. Ambra si pro svůj oběd i oba šálky kávy musela dojít k pokladně sama. Ani jedna servírka se o její objednávku nestarala. Jenže Ambra taky nevypadá jako hvězda z nějaké chlapecké popové skupiny.

„Tak co, jak to jde?“ zeptal se Tareq, když servírka odkvapila. „Nemůžete ji zastihnout?“

Ambra znepokojeně zavrtěla hlavou. Narazila na problém. S Elsou Svenssonovou mluvila včera. Dvaadevadesátiletá žena měla nečekaně jasný a svěží hlas a zdálo se, že si povídá víc než ráda. Řekla, že se na setkání těší. Když ale Ambra vystoupila z letadla, dostala zprávu, že Elsa chce schůzku odložit.

„Volala jsem jí několikrát, ale nebere to.“

„Co tedy chcete dělat?“

Ambra měla Elsinu adresu a uvažovala, že za ní prostě pojede, ale to by mohlo mít opačný efekt. Lidi jsou v tomhle ohledu složití. Ne všem se líbí, když se u jejich domu zjeví novináři a ptají se, jestli smějí jít dál. A vlastně ani neví, jestli je Elsa vůbec doma. Možná se stará paní spakovala a opustila Kirunu. Tohle se stává. Lidi, co slíbili, že poskytnou rozhovor, si to někdy na poslední chvíli rozmyslí. Na to samozřejmě mají právo, což nemění nic tom, že to je značně frustrující.

„Znáte ji?“ tázala se.

Tareq se zatvářil pobaveně. „Myslíte, že se v Kiruně všichni znají? Tak malá zase není.“

Takhle to nemyslela, byl to jen zoufalý dotaz ve snaze nějakým způsobem vyřešit, že jí chybí objekt rozhovoru.

Vždyť dobře ví, jak to v Kiruně funguje. Pochopitelně že se všichni navzájem neznají. Pravda je taková, že všichni mají nesmírnou schopnost nechat druhé, aby se starali sami o sebe. Může se například stát, že dítě z pěstounské rodiny přijde do školy s modřinami, zanedbaným zánětem ucha a zlomeninami a nezdá se, že by si toho někdo všiml. I když v tom je samozřejmě nespravedlivá. Není to tak jenom v Kiruně, ale skoro všude, jelikož žijeme v hnusném světě.

Poškrábala se nahoře na čele. Čepice ji kouše, ale je tak hrozná zima, že si ji nechala na hlavě.

„Jste odsud?“ zeptala se Tareqa, i když odpověď už tušila, nemluvil v podstatě žádným dialektem.

„Ne, narodil jsem se a vyrůstal ve Stockholmu. Přestěhoval jsem se sem s maminkou, když jsem skončil gymnázium. Seznámila se s jedním chlápkem z Kiruny a zamilovala se do něj i do zdejšího kraje. Jsem tu jen na návštěvě, po Novém roce se vracím do Stockholmu. Začínám fotografickou školu.“

„Ale vždyť už pracujete pro Aftonbladet, ne?“

„Měl jsem štěstí a dostal jsem u nich nějakou práci.“

Tlumočila si to tak, že je Tareq hodně dobrý. Vypadá, jako že má původ někde na Blízkém východě. Možná v Iráku, odhadovala. Jestli jsou jeho rodiče přistěhovalci, nejspíš neměl žádné kontakty, které by mu pomohly do branže proniknout. Dostat práci fotografa v celostátních novinách se tudíž jeví jako téměř nemožný kousek, a přece se mu to podařilo.

„Nedělal jste něco pro redakci zábavy?“ vzpomněla si, že Grace něco takového zmiňovala. „Jak se vám tam líbilo?“ použila co nejneutrálnější tón. Podle ní je rubrika Zábava pořádný odpad. Člověk reportuje o společenských událostech smetánky, a zaujímá tak pozici na okraji novinářského řemesla. Nesmí být kritický a všichni s ním zacházejí jako s podřadnou bytostí – slavné osobnosti i nadřízení. Je to hrůza. Pokud ovšem člověk v honu na hvězdy televizních reality show a ve střežení instagramového konta neshledává potěšení.

Tareq prsty hladil lesklé linie fotoaparátu. Krátké čisté nehty, černé chloupky, mužné ruce. A ten jeho mírný, zdvořilý tón. Je neskutečně sympatický. A atraktivní.

„Vy jste tam dřív byla taky, ne?“ nadhodil.

„Ano,“ odpověděla a nemínila to dál rozmazávat. Byly to její nejhorší reportérské roky. Nezbývá než doufat, že už nikdy nebude muset v křoví číhat na to, až nějaká nevěrná star opustí byt svého milence nebo milenky.

„Blbý, co?“ zasmál se s empatickým výrazem v krásných očích. „Já jsem s tím žádný problém neměl. Ale asi bych to nechtěl dělat dlouho.“

Krásný, sympatický a diplomatický. Tareq to dotáhne daleko. Ambra náhle pocítila nevhodné nutkání sundat čepici a načechrat si vlasy.

Servírka se vrátila s Tareqovou objednávkou. Uchopil orosenou skleničku s pomerančovou limonádou.

„Na Fantě ujíždím,“ vysvětlil a usmál se na servírku, která vypadala, jako že s ním chce okamžitě založit rodinu.

Když očividně nerada odešla, podívala se Ambra asi tak podesáté na telefon. Zmocnil se jí neklid. Když to vezme čistě přízemně, vyhodí za ni tady v té dálavě peníze, pokud nevyprodukuje žádný text. V hlavě už začala pátrat po alternativních variantách. Možná by mohla napsat něco o sněhu. Nebo o tom, jak stěhovali celé město.

Tareq dopil limonádu a odložil skleničku. Vstal a přehodil si přes rameno foťák a tašku s objektivem. „Chtěl jsem se s vámi jen pozdravit. Nebude vám vadit, když se půjdu projít ven? Mám spoustu věcí, které si můžu zařídit, když teď čekáme. Jakmile budete něco vědět, pošlete mi zprávu.“

Ambra přikývla, dívala se, jak mizí dlouhými, rychlými kroky, a znovu se rozhlédla po restauraci. Scandic Ferrum se nachází v centru města a zdá se, že funguje jako určitý dopravní uzel. U jednoho stolu se choulí zimou obchodníci a obchodnice v příliš tenkých oblecích a kostýmcích. U jiného krmí maminky v praktickém zimním oblečení potomky přesnídávkou a ovocem. U objednávacího pultu postává skupina hasičů.

Chvíli je pozorovala, než se zase koukla na telefon. Otevřela poslední esemesku, kterou psala své nadřízené, a netrpělivě čekala, jestli nevyskočí bublina s tečkami naznačující, že odpověď je na cestě. Chtěla vědět, co má dělat, pokud se Elsa Svenssonová neobjeví.

Nic

Místo toho klikla na Instagram a přemýšlela, jestli nemá zavolat Jill, ale vtom jí telefon v ruce zasvítil a zavibroval. Konečně se Grace ozvala:

Víš něco nového?

Ambra odpověděla rychlými, navyklými pohyby prstů.

Ne. Mám čekat?

Skoro doufala, že ji Grace povolá zpátky. Ale nevyšlo to.

Ano, počkej. Objevil se Tareq?

Jo.

Grace konverzaci ukončila:

Informuj mě.

Ambra odložila telefon. Frustrovaně ťukala prsty do stolu. Kromě toho vypila moc kafe a cítila, jak je rozechvělá a je jí nevolno od žaludku. Znovu se podívala k pokladně. Hasiči už jsou pryč. Jeden muž si tam kupuje kávu. Má tlustou, rozepnutou bundu, kostkovanou, napůl rozepnutou košili a pod ní tričko.

Ambra přemýšlela, co bude v nejbližších chvílích dělat, a přitom si muže prohlížela. Na jeho zjevu je něco, co nedokáže nikam zařadit. Stojí tam sám, mlčenlivý a velký jako skála. Široká ramena. Dlouhé vlasy a zarostlá tvář. Vypadá jako nepřizpůsobivec, vyložené norrlandské klišé, chybí mu jen skútr a flinta. Odvrátila se, s machistickými typy měla vždycky problém.

Muž s hrnkem kafe zamířil k jejímu stolu a Ambra mu věnovala ještě jeden rychlý pohled. Na tričku pod košilí četla: FBI. Přimhouřila oči, aby rozluštila text pod tím. Malými písmeny tam stálo Female Body Inspector. Fuj, to je nevkus. Zhnuseně se ušklíbla a neodpustila si utrousit „Hezký tričko“, právě když procházel kolem.

„Co?“ Muž se zastavil. Jeho hlas byl dutý a chraplavý a hleděl na ni, jako by se vynořila ze vzduchoprázdna. Jako by byl zahloubaný do vlastních myšlenek a vůbec si nevšiml, že se ocitl mezi lidmi.

V nejčernějších očích, jaké kdy nejspíš viděla, nebyl ani náznak smyslu pro humor. Všechny její varovné signály se spustily. Ten muž ji děsil.

„Říkala jste něco mně?“ Jeho černé oči jsou podlité krví a vousy působí zanedbaně. A to tričko se šovinistickým nápisem. Má ho z legrace, to jí je jasné, ale napsala už spoustu článků o obchodu s lidmi, o dětské prostituci a vraždách ze cti. O mladých ženách, se kterými je nakládáno jako s objektem, nebo ještě hůř. O úplně obyčejných mužích, kteří čistě ze žárlivosti zabili svoje dívky či manželky jen proto, že se domnívali, že jim dotyčné a jejich těla patří. To tričko je odpudivé, i kdyby bylo míněno jen jako žert.

Měla by se omluvit, mlčet, ignorovat ho. „Nejste vtipnej, jestli jste si to myslel,“ prohlásila místo toho. To je hrozný chlap.

Muž strnul a Ambra se narovnala. Prosím tě, v klidu, Ambro. Ten člověk vypadá smrtelně nebezpečně. Nepřestával na ni zírat, jako by nepochopil, co řekla. Zachvěla se. Ten jeho pohled. Zdálo se, že chce něco odpovědět, ale jen zavrtěl hlavou a šel dál.

Ambra se zase zády opřela o židli. Krev v žilách se nanovo rozproudila. Neodvažovala se otočit a podívat se za ním. V jeho očích, v držení těla je něco, co jí říká, že tohohle muže není radno provokovat. Zježily se jí chloupky na krku, vytušila, že si sedl někde vzadu za ní. Fuj, jak tohle město nenávidí!

4.

Tom pošilhával po zádech ženy, která na něj vyjela. Byl tak zahloubaný v myšlenkách, že neslyšel, co říkala, zaznamenal jen to, že je rozzlobená. Sedl si tak, aby ji mohl pozorovat šikmo zezadu, a zároveň zády ke zdi, s nejlepším možným výhledem na lokál. Pohledem rychle přelétl restauraci a pak se znovu podíval na ženu. To málo, co z ní bylo mezi množstvím oblečení, zpod šály a čepice, vidět, bylo pár tmavých loken. Když se na něj obořila, automaticky zaznamenal bledou pleť, tmavé obočí a svítivě zelené oči.

Není odsud, je to vidět na oblečení i na tom, jak se chová. A na něčem trochu hůř definovatelném, co vychází z jejího držení těla a pohybů. Obyvatelé Kiruny zřídkakdy pospíchají, pohybují se v úplně jiném tempu, které postrádá onu agresivní hektičnost. Je to holka z velkoměsta, tím si je skoro jistý, ťuká do počítače a celou dobu pokukuje po telefonu. Občas očima přeskenuje místnost a přitom rychle usrkne kafe. Všechno, co dělá, je rychlé, jako by ji obklopovala energie stresu.

Tom se taky napil. Tady ve Ferrum mají dobré kafe a líbí se mu, že je restaurace dost velká. Od doby, co byl v zajetí, mu stísněné prostory dělají problém. Hotel je ústřední kirunské setkávací místo. Přes den se sem chodí na oběd a na kávu, večer posedět do baru; dřív nebo později sem dorazí v podstatě každý obyvatel města.

Zase se rozhlédl. Ať je kdekoli, úplně automaticky pozoruje okolí. Zaznamenává, kdo na někoho čeká a kdo by mohl představovat hrozbu. Dělá to, aniž o tom přemýšlí. Čte tváře, jestli v nich neuvidí záměr škodit, a prohlíží ruce, jestli nedrží zbraň. Ženy stejně jako muže.

Je tu hodně lidí, takhle dva dny před Štědrým dnem. Ve všedních dnech tu probíhají konference, teď jsou tu z valné většiny turisté a dovolenkáři. Kiruna je v tomto ohledu populární. Lidé jezdí psím spřežením, vyhlížejí polární záři a lyžují. Nebo podnikají noční jízdy na skútru po zamrzlé řece Torne a pak si na ohni opékají buřty. Velcí výrobci automobilů sem posílají své lidi, aby otestovali nové modely v zimních podmínkách, a v okolí města bylo natočeno už hodně reklamních filmů. A kousek dál je samozřejmě taky vesmírná stanice Esrange. Táhne to sem jak švédské, tak zahraniční badatele. Ale ta tmavovlasá žena s jiskrnýma očima není ani testující řidička, ani vesmírná badatelka, tím si je jistý.

Celou dobu přitahuje jeho pohled, Tom neví proč. Ale byla tak nepřátelská a kousavá, že to jakoby protrhlo mlhu, ve které se nacházel, a teď tu ženu nějak nedokáže pustit. Podle jejích zad soudí, že buší do kláves. Není spisovatelka? To ne, spisovatelé snad nebývají tak zlostní. Naopak, většina spisovatelů, se kterými se setkal, se navenek moc neprojevuje. Povětšinou jen sedí a fantazírují. Vlastně by ho nemusela vůbec zajímat, ale jde o to, že mu hlava moc nebere, co ji tak rozzlobilo. Vypadalo to, že je to namířené přímo proti němu. Jako by jí osobně něco provedl. Ale na obličeje má pamatováka, takže ví, že se nikdy dřív nesetkali.

Viděl, jak se znovu dívá na telefon, a vtom ho napadlo: novinářka. Nikoli lokální reportérka, ale novinářka z některého velkého deníku. Všechno souhlasí. Ale co tady pohledává? Co tady může být tak důležitého, že reportér z hlavního města – je si téměř jistý, že přijela ze Stockholmu – cestuje pár dní před Vánocemi až sem?

I když možná má tady na severu příbuzné a chvilky volna mezi rodinnými návštěvami využívá k práci? Stockholmští novináři mají často kořeny v malých městech. To Tom ví, protože už v životě potkal hodně novinářů. Dělával pro ně kurzy bezpečnosti. V každém ohnisku konfliktu a na pomezích válečných území se to vždycky hemží reportéry, bláznivými lovci senzací. S mnohými z nich se chytil, protože novináři mají ve zvyku se vždycky s někým chytit. Dobíral si je kvůli jejich horlivému přesvědčení, že jsou ti jediní, kteří skutečně bojují za demokracii. Dělali s ním rozhovory a chybně citovali, co řekl. Viděl, jak se do kdekoho pouštějí, aby získali hodně čtenářů. Překrucovali fakta a pořádali hony na lidi. Ne, novináře nemá rád.

Sklopil pohled na desku stolu, dosud v něm dozníval záchvat z rána. Dnes má jeden z horších dnů. Nechápe, jak se to může tak měnit, není v tom vůbec žádná logika. Nikdy neví, kdy ho úzkost zachvátí, kdy pouhý zvuk vyvolá nepřiměřenou reakci. K jeho klidu moc nepřispívají děti, co pobíhají venku a odpalují petardy. Do silvestra zbývá víc než týden, pyrotechnika je zakázaná, a přesto to všude bouchá ostošest.

Před několika dny se reflexivně vrhl do závěje, když to explodovalo za ním. Srdce mu bušilo a měl tunelové vidění. Vzpamatoval se, teprve když si uvědomil, že se vrhl na dítě, aby ho svým tělem ochránil. Leželo pod ním a vedle stála jeho hysterická matka a bušila Toma do zad. Dítě strašně brečelo, žena křičela a on zamumlal něco na omluvu a uháněl pryč.

Novinářka se zvedla. Telefonovala a využila volné chvilky, aby se protáhla, napnula krk a zakroutila rameny. Zamračila se, jako by ji ty pohyby bolely. Má dlouhé nohy, ale jinak z jejího těla přes vrstvy oblečení nerozezná nic. Ne že by ji záměrně sledoval. Jenom si toho všiml. Celou dobu, co mluví do telefonu, střeží počítač jako jestřáb.

A pak se všechno změnilo.

Zapomněl na novinářku i všechno ostatní.

Protože do restaurace vešla ona a Tom skoro přestal dýchat.

Ellinor.

Panebože, doopravdy je to ona.

Šel sem proto, že jestliže sem dřív nebo později zavítají všichni, tak sem musí přijít i Ellinor? Upřímně řečeno, už neví. Mozek už mu nefunguje jako dřív. Někdy ho napadá, jestli se z něj nestává blázen. Ale v Kiruně je kvůli Ellinor a doufá, že ho přese všechno, co se stalo, stále potřebuje, že se jí po něm stýská stejně, jako se stýská jemu po ní.

Stála u pokladny a Tom sledoval její pohyby. Je plavovlasá a má rovná záda. Zdravá a veselá, sportovní typ, velmi ráda lyžuje a plave, miluje děti a zvířata – očividně celý svět. Kromě něj, Toma Lexingtona.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žár a led.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.