Kůly v plotě

Copyright © Jakub Kohák, 2019

Illustrations © Leny Vítková, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-556-3

Tuto knihu věnuji následujícím lidem:

Natálie

Věra, Jaroslav

Honzíček + Jiříček

Úvodní slovo

Mým odvěkým přáním bylo psát si deník. Vždy jsem si představoval, jak na konci dne zachytím všechny důležité okamžiky, všechny pocity, postřehy... zkrátka, že se ten den jen tak neztratí, ale zůstane se mnou navždy. A po něm další a další.

Jenže trpělivost není moje silná stránka a vytrvalost v tomto případě také ne. Pokaždé jsem po 2–3 dnech skončil s tím, že „si to dopíšu“ později. Následně jsem se rozhodl psát deník po týdnech, což už by byl vlastně týdeník. No a samozřejmě došlo i na měsíčník... prostě nebylo z toho nic.

Psaní sloupků je vlastně takový můj deník, třebaže vyrábím jeden za čtrnáct dní. Nejprve jsem svá dílka pojímal humorně, vymýšlel jsem si totální krávoviny a nesmysly, časem jsem přešel na popis událostí, které se mi udály, občas jsem přidal nějakou vzpomínku a v současnosti si uvědomuji, že právě deník je nejlepší popis toho, jak pojímám své psaní. Jsem za to rád, protože by mnoho příhod, které se mi staly a stále stávají, zmizelo do nenávratna.

Chci zde také zmínit, že mi nikdy redakce nemluvila do toho, co mám psát. Nestalo se, že by s nějakým sloupkem z jakéhokoliv důvodu nesouhlasili nebo by ho odmítli otisknout. Občas ho upravili či zkrátili kvůli délce nebo změnili název kvůli údernosti, ale jinak si naši dlouholetou spolupráci pochvaluji. Jediné, čím jsem je dováděl do blázince, byla dodací lhůta. Nezřídka se stávalo (a stále stává), že nestíhám, zapomínám, nedodám. To potom chodí nejdříve maily typu:

„Už by to chtělo nový sloupek, pane Koháku!“ A když mi zvoní telefon a na displeji vidím METRO, tak vím, že došlo na nejhorší.

Mým snem je, aby jednou vyšel můj sloupek tak, že by tam bylo prázdné místo a jen několik tučných písmen by hlásalo: „JAKUB KOHÁK SE NECÍTÍ DOBŘE, A TAK SE MU NEPODAŘILO DODAT SLOUPEK.“

Přesto píši své sloupky velmi rád a největší radost mi udělá, když mě osloví někdo mně neznámý a sděluje mi, že moje články čte a těší ho. A tak si skromně přeji, aby i tato kniha tebe, milý čtenáři, alespoň trochu potěšila a aby ses při její četbě třeba jen jednou jedinkrát usmál.

Díky, Jakub

Úrazivo
Jakub Kohák – polokaskadér

O úrazech při natáčení jsem už vyslechl stovky, ba tisíce příhod, ale nikdy se nestalo, abych u něčeho podobného byl nebo, nedej Bože, aby se něco takového událo přímo na mém natáčení. Až najednou! V současnosti se účastním výroby nové reklamní kampaně pro francouzské šroubárny… nebo… italské oděvní závody… nebo… švýcarské sýrárny… schválně mlžím, protože máme zakázáno o čemkoliv z natáčení mluvit. Zkrátka natáčíme, vše jde jako vždy perfektně, když vtom!

Představitel hlavního lokaje, zkušený Antonín Buzič, nemilosrdně rozšlapává kostymérův prst. Nebohý chlapec právě rovnal střapečky na Tondových botách, Tony se ušlápl, křup, a bylo to. Zranění bylo na světě… Ale nebojte se, zdaleka nekončíme! V další scéně vede pobočník hlavní postavy Netto osla za ohlávku. Když už spolu chvilinku hrají, vypadá to, že už jsou kamarádi… tak křup, milý oslík rozšlapává Nettovi nohu. Netto je statečný, ale zranění číslo dvě je na světě! A jdeme dál! Náročná kaskadérská scéna, kůň padá i s jezdcem na bok. Ptáme se kaskadéra Petra Hynka, jak to udělá, aby mu koník nohu nepřilehl?! „To tě vystřelí ven, ani nevíš jak.“

Je to zkušený jezdec a padač z koně, takže jsme klidní. Skoro úplně zapomínáme, že je to celkem nebezpečný kousek – zvlášť, když do celé scény ještě budeme foukat velkými větráky listí, větve, prach a nečistoty… Zkrátka, co vám mám povídat, kamera, klapka, akce, kůň padá na bok a křup. Zlomená noha. Sanitka odváží nebohého Petra do nemocnice a tam operace. Tak to byl pěkný natáčecí den, není-liž pravda? Díky za obětavost a brzy se nám, Petře, uzdrav!

Štěstí a svoboda
Jakub Kohák – statečný č. 67

Tuto sobotu mě zachvátil neobyčejný pocit svobody a cítil jsem se šťastný. A stačila k tomu úplná maličkost. Bylo něco kolem jedné hodiny po půlnoci a já si to mašíroval Pařížskou ulicí na Staroměstské náměstí a pak dále až do horní části Václaváku, kde jsem byl od půl druhé hostem v živém vysílání Radiožurnálu. Oni si totiž vymysleli takový projekt „100 statečných“, kdy si postupně těsně za sebou pozvou sto hostů a nonstop s nimi povedou interview. Já byl číslo 67, a protože oblibuji chodit po ulici po setmění, přijal jsem takto pozdní čas. Bylo to legrační, protože ve vedení rozhovorů se střídali pouze dva redaktoři – Lucie Výborná a Jan Pokorný – a právě pan Pokorný byl tak unavený, že mi hned na začátku rozhovoru usnul! Začal jsem tedy z paměti odříkávat jisté pasáže z Bible, pak jsem posluchače, kterých bylo před druhou ráno jistě přehršel, seznámil se svým životem a jeho motivací a nakonec jsem jen tak pro informaci oznámil momentální ceny prostitutek z Václaváku. Pohybuje se nám to v rozmezí čtyř až patnácti stovek korun českých, záleží, jestli máte Opencard.

Ale zpět k té svobodě. Vešel jsem na Staromák – i v takto pozdní hodinu bylo velmi příjemné teplo. Lidé seděli na dlažbě, družně se bavili, několik mladých turistů leželo na zemi a obklopeni Orlojem, Staroměstskou věží, palácem Kinských a Týnským chrámem sledovali hvězdy na obloze.

A já si najednou uvědomil, že jsou místa, kde nesmíte plivat na zem, kde nesmíte nahlas říct, co chcete, kde ženy nesmí kromě očí nic odhalit, kde lidé střílejí do jiných lidí… A já si můžu třeba za chvilku do rádia říct úryvek z Bible a hned potom ceny lehkých děv… nebo si jen tak lehnout na náměstí.

MS BRAZILIA 2014
Jakub Kohák – Kohiňho 10

Těžko posoudit, co byl nejvýraznější moment mistrovství. Suárezovo kousnutí do soupeřova ramene? Láďa Šmicer mi říkal, že proti Chiellinimu několikrát hrál a že je to „takovej zákeřnej hajzl, kterej vás stále okopává, štípe, tahá a šťouchá“, že by ho sám rád kousnul několikrát. Neymarův zlomený obratel? Ohromná smůla. Je to škoda, nejsledovanější hráč mistrovství musel z turnaje odstoupit – kdo ví, zda by s ním Brazilci mistrovství vyhráli… já myslím, že ne. Anebo se snad zásadní událostí celého šampionátu stane vysoká a ostudná porážka Brazílie 7:1, kterou jim nadělilo rozjeté Německo? To byl tedy příděl málokdy vídaný – navíc ho obdrželi míčoví kouzelníci, jedni z favoritů!

Jisté je, že překvapením mistrovství nebude jeho vítěz – Německo. Už Gary Lineker říkal: „Fotbal je nádherná hra, kterou hraje na každé straně jedenáct hráčů a pokaždé vyhraje Německo.“ Nutno uznat, že hráli dobře, a třebaže se nejednalo o nejsympatičtější tým – tuto trofej Německo nevyhraje snad nikdy –, vítězství si zasloužili.

Pro mě bylo mistrovství v Brazílii velmi poučné. Viděl jsem, jak nesmírně fyzicky náročný současný fotbal je. Hráči jsou schopni sprintovat v první i v osmdesáté páté minutě, navíc v ohromné rychlosti ovládají míč a řeší situace nečekanými postupy. Jak se nám ten čutes proměnil! Za nás stačilo mít chytrou hlavičku, udělat ťapy-ťap, dát si to do kecky, česká ulička a šajtlí do šíbry. Kdepak, tomu bohužel odzvonilo. Ale co máme stále silné, to jsou třetí poločasy! Chachá – tam umíme sprintovat ještě dávno po zápase, řízné pasy létají lokálem zleva zprava a dřív než před pátou ranní nás ze hřiště do šaten nedostanou! A „We are the champions, my friends“ zpíváme ze všech nejlíp!

Vůně dávno zmizelá
Jakub Kohák – ovůněn

Nedávno se mi stala zvláštní věc. Obyčejně jsem si vykračoval po ulici, když tu mi náhlý poryv větru přinesl k nosu vůni, kterou jsem snad třicet let necítil. Úplně mě to ochromilo – až jsem se musel zastavit, užasle se pousmát a říct si: „Vždyť tuhle vůni znám!“ Bylo to něco mezi vůní mokrého dřeva, pryskyřice, horkého letního vzduchu, sladkého ovoce… jako bych se v mžiku přenesl do svého mládí, na chalupu ve Velké Veleni, kde jsme s dědou Vernerem řezali dřevo, s jeho ženou Májou hráli šachy a domino, se strejdou Petrem – zvaným Petule – sbírali mandelinky bramborové do skleničky anebo se s mámou jen tak slunili na malém travnatém plácku vedle vany…

Najednou začalo pršet. Vůně se kamsi vytratila, ale úžas a náhlé vyrojení dávných časů zůstalo. A tak zatímco se lidé začali překotně před deštěm schovávat, vykračoval jsem si, tentokrát už neobyčejně, středem ulice a nechal se hladit kapkami deště a vzpomínkami. A přibývaly další – jak jsme kopali křen, trhali angrešt a rybíz, jak děda vyráběl v dílně dřevěné přepravky, jak se roztápělo v kamnech, jak jsme chodili do pojízdné prodejny pro teplý chléb a křupavé rohlíky, jak jsem mlel mák, aby mohla Mája upéct makový koláč… A večer se hrály „Bierky“ – obdoba stolní hry „Mikádo“, kdy se barevné tyčky rozhodí po stole a vy je musíte po jedné odebírat, aniž by se jiná pohnula.

Chatu Mája znenadání prodala. A Bierky zůstaly v šuplíku ve stole v kuchyni. Jednou se pro ně rozjedu, třeba tam ještě budou.

Ostrá zatáčka
Jakub Kohák – dítětem navždy

Maxipes Fík se v autě řítil po silnici, a když míjel značku ve tvaru trojúhelníku, na které byla klikatá čára, řekl: „Aha! To je značka POZOR, NA SILNICI JSOU HADI.“

Můj syn Honzík si tuto pasáž moc oblíbil, a proto kdykoli jsme někam jeli, pokaždé jsem ho při setkání s klikatou značkou upozornil: „Podívej, značka Na silnici jsou hadi!“ A Honzík se smál.

A mě to tak bavilo, že jsem to dokonce začal říkat, i když jsem byl v autě sám. Vždy jsem si při tom vzpomněl na Honzíka. Nedávno jsme jeli na výlet a už zdálky vidím „naši“ značku. Vesele jsem pronesl: „Podívej, na silnici jsou hadi!“ Honzík se nezasmál, podíval se ven a opravil mě: „Nééé, to neni, to je značka Ostrá zatáčka.“ Kdosi mu vysvětlil, co ta značka ve skutečnosti, ve světě dospělých, znamená. A mně bylo najednou smutno. Cosi nepopsatelně jemného nenávratně zmizelo pryč. Nevím proč, vybavil se mi rozhovor s mojí mámou, kdy jsme při zprávách přemýšleli, kdy, ve který okamžik se to láme? Jak se to přihodí, že z dítěte, z tak křehkého tvora, se stane někdo, kdo neváhá jiného člověka zmrzačit, zabít, komu je lhostejné, že někomu ublížil?!

Všichni jsme totiž jednou byli děti, caparti, malí kluci, malé holky, fantazírovali jsme, báli se strašidel a věřili pohádkám. A pak se něco začne dít –bezelstnost a čistota se vytrácí. Je to dospívání? Snad.

Z filmu Charlieho Chaplina Diktátor si pamatuji větu: „Myslíme mnoho a cítíme málo.“

Někdy si přeji, abychom všichni navždy věřili tomu, že klikatá značka znamená „Na silnici jsou hadi“.

Dokud to jde
Jakub Kohák – JDE TO!

Nedávno jsem se dozvěděl, že se Nicole Vaidišová vrací do sportovního světa. Pokaždé, když na takovou zprávu narazím, vzpomenu si na film Rocky. Rocky totiž není bezduchý snímek o mlácení do pytle a trénování – je to příběh člověka, který se už možná se svou kariérou, se svým velkým snem rozloučil… ale v nějaký moment si řekl – NE! JEŠTĚ NE! A opět se vrhne do dřiny s velmi nejistým výsledkem, ovšem to podstatné je, že do toho jde!

A to je případ i skvělé tenistky Nicole. Nejvýše v žebříčku WTA byla na sedmém místě, takže „žádný vořezávátko“. A v březnu 2010, v pouhých dvaceti letech ukončila kariéru! A nyní se po pěti letech pokouší o návrat. Nick Bollettieri, velký tenisový znalec a trenér mnoha světových hvězd, o jejím návratu řekl, že je to skvělé nejen pro ni, ale pro celý svět. A má sakra pravdu! Pro ni je to dobré v tom, že kdyby to nezkusila, štvalo by ji to potom celý život. A celý svět má díky ní před sebou člověka, který TO – dokud je ještě šance – znovu zkouší. Je to velká inspirace pro nás všechny, kteří si každý den říkáme, že něco nejde, že je TO nad naše síly, že jsme na TO už staří… Každý máme nějaké své TO.

Jedu autem a v rádiu hraje píseň od skupiny Linkin Park „Until it’s gone“. Dokud to nezmizí… dokud to neuteče… dokud to ještě jde…

Poklad
Jakub Kohák – zachránce

Snad každý člověk vlastní nějakou věc, která je mu blízká nade vše. A zdaleka se nemusí jednat o finančně nákladnou záležitost – jde spíš o citovou vazbu: panenka po prababičce, hodinky od dědečka, prstýnek od maminky, tatínkova motorka, kamínek od partnera, obrázek od dítěte… Může se jednat o titěrnou, v lese nalezenou šišku, stejně jako o cadillac z roku 1950.

Kupříkladu já opatruji průkaz footballového rozhodčího svého pradědečka z roku 1928. Je to taková kartička velikosti vizitky, je k ní přilípnut plechový odznáček a údaje, včetně jména Jaroslav Kohák, jsou vyplněny tuší. Nádhera.

Samozřejmě je jasné, že v průběhu života nás provází takových předmětů více. Malé dítě mívá zpravidla zamilovánu nějakou hračku, kterou všude tahá a lpí na ní.

A tak si tedy jistě dokážete představit, že ztráta něčeho podobného se rovná tragédii kolosálních rozměrů!

V sobotu 20. září jsem se účastnil oslav Dne Prahy 7 v parku na Letné. Najednou kdosi přinesl k organizátorskému stanu takovou malou taštičku na krk – podobnou indiánskému váčku. Růžový pytlíček s obrázkem medvídka.

A uvnitř? Batmanovo černé autíčko z umělé hmoty, jedna kartička z nějaké dětské hry a asi deset mincí z plastu – imitace eur. Zmizení těchto cenností muselo pro majitele, pravděpodobně malé dítě, znamenat hrozný šok a potoky slz.

Ovšem pozor! Jsem tady já, zachránce! A proto činím výzvu: Kdos utrpěl minulou sobotu v parku na Letné bolestnou ztrátu a vytratils narůžovělý pytlíček s dětskými poklady, ozvi se na jakubkozan@seznam.cz a zásilka tato ti bude předána neprodleně. A úsměv a radost nechť opět navrátí se do řečišť tvé tváře, tvého já.

Třemošná vs. Láďa Gaga – 1 : 0
Jakub Kohák – vysbíral les

Uplynulý víkend jsem měl možnost zúčastnit se dvou monstr akcí. Tou první byl 42. ročník turistického pochodu / cyklo pojezdu / kočárko drncáku Třemošenská padesátka, kde jsem se, jako jeden z patronů projektu „Sportuj s námi“, vyskytl. Samozřejmě jsem chtěl okamžitě jít oněch padesát kilometrů, ale poté, co si organizátoři nechtěli nechat vysvětlit, že je ujdu za sedmadvacet minut, jsem vzal zavděk alespoň čtyřmi kilometry.

A parťákem mi nebyl nikdo jiný než otec zakladatel – masta’ Rasta – Břetislav Steidl, muž, který pochod založil a nechyběl ani na jednom ročníku. V klidu jsme se prošli, popovídali si o životě… krásné to bylo. Po cestě jsem sebral něco odpadků a tím všem vnuknul myšlenku, že příště každý účastník dostane igelitový pytlík a po cestě, při plnění odznaku turistické zdatnosti, sebere nějaký ten odpadek a tím dodá svému pochodu ještě další, šlechetný rozměr.

Druhý den jsem byl vypraven na koncert zpěvačky Lady Gaga. Tento podnik jsem navštívil samozřejmě čistě ze studijních důvodů – chtěl jsem vidět, co že to je za parádu, která už nějaký čas hýbe jistou částí světa. A upřímně musím říct, že když jsem se kdysi ve školce nasoukal do kostýmu vrány a byl tak součástí besídky „Lumpíci a lumpačky“, tak to mělo větší uměleckou hodnotu. Kostýmy z molitanu byly „jakože dinosauří bodliny“, barevné míče, exaltovaní vykroucení tanečníci, převlečky, paruky… celé to více připomínalo velkou travesti show než vystoupení hvězdy světového showbyznysu. Kdosi za mnou se ironicky nahlas zeptal: „Kdo je ta stehnatá pani, na těch prasečích nožičkách?“ Pohotově jsem neznámému odpověděl: „To je Láďa Gaga!“ Celý náš sektor NIP se hurónsky rozchechtal. Zajímavý zážitek, jen odpadky jsem tam žádné nevysbíral.

BUDOSHOW 2014
Jakub Kohák – Velmistr stylu “Opilý muž“

Před nedávnem jsem byl osloven – ne, opravdu to nemá nic společného se slovem „osel“ – organizátory Budoshow, což je přehlídka bojových stylů, abych se zhostil slova a stal se jejím moderátorem. A nutno poznamenat, že chlapci měli šťastnou ruku. K bojovým a úpolovým sportům mám totiž velmi blízko, pravidelně jsem docházel do boxerského oddílu TJ Praga, kde jsem pod vedením trenéra Rudolfa Obida pronikal do tajů sportu rohovnického. Nejsilněji si vzpomínám na malou tělocvičnu s ringem, kde v poměrně zaneřáděném rohu místnosti stál kýbl a cedulka nad ním hlásala: „NA SLINY A HLENY.“

Také mám za sebou několik tréninků thajského boxu, juda a zápasu řeckořímského.

A tak jsem s radostí zavítal do Brna, kde se přehlídka konala. Na úvod jsem předvedl velmi náročnou sestavu

„Volavka popelavá, unavená z letu na jih“, při které mi ulétl dřevec a jen o vlásek minul hlavu Hwang Su Ila, hlavní hvězdy večera. Je to muž s nejrychlejšími kopy na světě, ale mému dřevci – kdyby neletěl vedle – by neunikl.

Poté se rozjela opravdová bojová paráda, borci ukazovali to nejlepší, čemu se naučili. K vidění byly styly: taekwondo, pencak silat, brazilské jiu-jitsu, aikido, musado MCS, karate, freestyle karate, judo, samurajská show a mnoho dalších. Taekwondista Libor Macháň překopl v jednom skoku čtyři dřevěné destičky!

Lamač kamenů Smejkal junior rozmlátil pěstí dvacet kamenů za pětapadesát vteřin! Všichni byli spokojeni, večer se vydařil. Na úplný závěr jsem po karatistech objevil jednu nerozbitou střešní tašku a za nadšeného jásotu davů jsem ji pěstí rozdrtil. Ovšem nejspokojenější byla obsluha nedalekého baru, které jsem kolem třetí ráno ukázal velmi náročný, přičemž do detailu propracovaný, bojový styl „opilý muž“.

VALYBÓL + ZEMAN
Jakub Kohák – smutný dovolenkář

Vše v životě lidském je jednou poprvé, a tak i já zaťal zuby, pobalil hodobóžové kostýmy a vyrazil na svůj první „organizovaný zájezd k moři“.

Byla nás větší skupinka – můj synek, babička Irenka, dva dědouškové Jaroušek a Stanko + jejich kamarádi. Irenka se Stankem jezdí na takové akce pravidelně, a tak jsem svůj život, respektive jeho týden, s důvěrou vložil do jejich rukou.

Let letadlem, poté autobus a šup do resortu! Chvilku (asi tři hodiny) čekáme, až se náš pokojík uvolní, malá diskuse o kvalitě ubikace, ale vše je v pořádku a už si to hasíme na pláž. Hurá v džínách na lehátko (pokoj je právě uklízen). Vše vypadá krásně, slunce už v sedm hodin ráno žhne jako šílené, když tu náhle za námi jekot: „Valyból!“ Ale to nic, to jen animátor (ne, nebojte, to není člověk, který vyrábí animované filmy, tak se říká někomu, kdo se vám stará na dovolené o zábavu) svolává lid k hraní odbíjené.

Za šest vteřin přichází jeho kolega se slovy: „Ahoj ahoj hezky česky Karel Gott“ a právě zde přerušuji svůj sloupeček, abych ihned po příjezdu reagoval na TEN rozhovor, který pro Radiožurnál provedl pan prezident Miloš Zeman. V příštím sloupečku by už totiž bylo pozdě – a celý sloupeček TÉ „události“ rozhodně věnovat nechci. Pan prezident mluvil sprostě. Nastavil tak – možná v nějaké rozjařenosti – hranice. Hranice v nás. Když vám synek řekne sprosté slovo, okřiknete ho s tím, že tak se nemluví, tak mluví jen hloupí či nevychovaní lidé. Teď vám synek namítne: „Ale pan prezident tak mluví.“

Prezident není estrádní umělec (a ani ten by tak nemluvil) ani zpěvák punkové kapely. Hluboce se za pana Zemana stydím, cítím hanbu a je mi z toho smutno.

Vzpomínky, čtvrt století poté…
Jakub Kohák – skororevolucionář

Takže – jak to tenkrát bylo? Coby středoškolský student zahlcen sportem jsem nějaké tlaky ve společnosti úplně niterně nevnímal, a proto když nám 17. listopadu kolem poledního ve škole (Gymnázium Nad Štolou) oznámili, že se MUSÍME POVINNĚ zúčastnit pietního aktu k uctění studenta Jana Opletala na Albertově, tak jako správní tvrďáci, drsňáci a rebelové jsme řekli: „To víš, že jo!“ a samozřejmě jsme nikam nešli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kůly v plotě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.