Sára Saudková – Miloš Čermák

ŠPÍNA ZA NEHTY

KALIBR

Špína za nehty

Copyright © 2019 Sára Saudková, Miloš čermák

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-592-1

Vzkaz od autorů:

„Nabízíme čtenářům svižný, drsný a hodně šťavnatý kriminální milostný příběh. Láska si tu podává ruce se zločinem, napětí se sexem, strach s nadějí. Miloš se vžíval do své ženské role, Sára do mužské. Pochopitelně literárně. A ani jeden z nás dopředu netušil, s čím přijde jeho protějšek. Příběh se tak valí zhoubnou rychlostí a čtenář (tak jako ani autoři při psaní) neví, čím ho ohromí každá následující stránka. Přejeme zběsilou a náruživou jízdu tímto pikantním a napínavým dramatem!“

SS a MČ

Poznámka: V textu byly citovány texty písní Psích vojáků a Marka Lanegana.

1.  Klára

Zeptala se, jestli si dám kafe.

„Jasně,“ řekla jsem a posadila se do jednoho z křesílek na terase.

Bylo ospalé páteční odpoledne a v obytném komplexu Vltava byl boží klid. Vlastně nevím, proč mě Aneta vzala k sobě domů. Možná se chtěla pochlubit.

Však bylo čím, takový byt je dneska poklad. Museli se s manželem nastěhovat nedávno. Když jsme vešly dovnitř, ještě jsem ve vzduchu cítila takovou tu vůni, podle které vždycky poznáte novostavbu.

Ale nejhezčí byla terasa, s výhledem do travnatého vnitrobloku. Vadilo by mi snad jen to, že na terasu je vidět z protějšího, asi dvacet metrů vzdáleného bloku bytů.

Tedy vadilo by mi to v případě, že bych někdy v životě mě la šanci podobnou terasu mít.

„Máš to tu boží,“ řekla jsem, když se Aneta objevila s dvěma hrnky kafe.

„Teď je tu nejlíp. Klid a pohoda,“ řekla. „Ale ráno a večer tu vřískají děti a v noci zase slyšíš, kdo tu kde šuká,“ usmála se.

Taky jsem se zasmála, trochu nesvá, protože jsem nevěděla, jak reagovat.

„Ono to spolu souvisí. Šukání a děti,“ řekla jsem a Aneta se nahlas zasmála: „Ty jsi vždycky byla éro.“

Napila jsem se kafe. A vzápětí mi došlo, jak jsem z toho sezení na terase vynervovaná. Co se ode mě čeká? Mám kafe pochválit? Anebo by to působilo směšně?

Aneta mě vysvobodila. Zjevně se stále držela tématu.

„Syn je už dospělý a bydlí jinde. A s tím šukáním to s mým mužem už není, co to bývalo. Takže nemůžeme… jak by se to řeklo… opětovat střelbu.“

Zasmála jsem se. Aneta uměla být vtipná. Ale v očích měla zároveň takový tichý, nesmlouvavý smutek.

Já už taky nešukala, ani nepamatuju, chtěla jsem říct, jednak proto, že to byla pravda (skoro), a pak abych Anetě udělala radost.

Známe se z dob, kdy nám oběma bylo třicet. Nebo dvacet? Radši nevzpomínat.

Aneta jako bohem nadaná novinářka, „zázrak vykvetlý z posttotalitní deprese“, jak o ní napsal jeden starší novinář v devadesátých letech, když dostala jakousi cenu pro mladé novinářky.

Později jsem zjistila, že spolu spali. Ale nic to nemění na tom, že Aneta byla jednou z nejlepších novinářek své generace. Dalo by se říct i jedním z nejlepších novinářů, protože čeština je tak zatraceně sexistická. Ale Anetě byl feminismus vždycky ukradený.

A já byla fotografka, která s ní několikrát – desetkrát? bylo to víc, nebo míň? kdo si to má pamatovat? – byla kvůli reportážím ve válečných zónách.

Kosovo, střední Afrika, Afghánistán…

Jeden čas jsme dokonce byly považované za nerozlučnou dvojici a i jednu novinářskou cenu jsme dostaly společně.

Ale pak jsem poznala Kevina, následovala „velká láska“ (omlouvám se za ty uvozovky, já ho fakt milovala!), odstěhovala jsem se s ním do Ameriky a zkoušela štěstí tam.

Nevyšlo to. Z velké lásky se stala menší a pak ještě menší a nakonec žádná. A pracovní příležitosti byly skromné, skoro neexistující. Vlastně nula.

Nestěžuju si. Osm let v Americe byla skvělá škola. I pak, když jsme se s Kevinem rozešli. Zůstala jsem v New Yorku. To je opojné město. Když v něm jednou jste, musíte mít opravdu dobrý důvod, abyste ho nechali za sebou.

Pracovala jsem, samozřejmě ne jako fotografka, a vlastně jsem byla spokojená. Ten dobrý důvod přišel až po několika letech. To když parta pěti Čechů přišla do baru na West Side, kde jsem seděla u vedlejšího stolu.

Neměli nejmenší tušení, že jsem taky z Česka. Neměla jsem chuť se s nimi bavit. V New Yorku musíte šetřit energií.

Zdrželi se asi dvě hodiny. Nejdřív spíš ospalí a unavení, asi kvůli časovému posunu, později hluční a plní energie.

Když odešli, zůstal po nich na stole zmačkaný časopis. A v něm osmistránková reportáž, dle podtitulku „s fenomenálními fotografiemi od nejlepší fotografky své generace“, stálo v časopise.

Byly to průměrné, možná i podprůměrné fotky. Autorku jsem neznala, nejspíš začala fotit až poté, co jsem odjela do Ameriky. Ale přišlo mi smutné a vlastně až urážlivé, jak špatné ty fotky byly.

Tečka.

No a to byla ta chvíle, kdy jsem se rozhodla, že se vrátím zpátky. Že zkoušet se protloukat můžu na Manhattanu vždycky. Ale že teď mám ještě šanci ukázat, že jsem dobrá fotografka.

Lepší než ta holka ve zmačkaném časopise.

A to je celý příběh. O dva měsíce později jsem nasedla do letadla letecké společnosti Lufthansa, v Mnichově přesedlala na Smart Wings a o další hodinu později přistála na Havlovi.

Chod světa určuje náhoda. Takže se nikdo nemůže divit, že ještě týž den, když jsem si z bytu rodičů na Starém Městě skočila do svého kdysi oblíbeného baru na Malé Straně, jsem tam potkala Anetu.

Vynechejme zdvořilosti, něžnosti a to, že když jsme se objaly a pevně se k sobě přitiskly, nebyl v tom žádný kalkul. Opravdu jsme se rády viděly.

„Co děláš?“ zeptala se Aneta.

„Nic,“ řekla jsem.

„Budeš pro nás fotit,“ oznámila mi autoritativně. Nebyla to nabídka. Prostě mi to řekla.

Zbytek víte. Sedíme na terase, chystáme se pít kafe a přemýšlíme, jak vrátit čas zpátky. Jak ze dvou dospělých ženských udělat tým, kterým kdysi byly.

Na malou chvíli se zdá, že to možná půjde.

Jenže v tu samou chvíli ve vchodových dveřích zarachotí zámek.

„Panebože,“ řekla Aneta.

Nadzvedla jsem obočí, jakože netuším, co se děje.

„Karel je doma. Můj muž,“ upřesnila. „Normálně chodí kolem sedmé nebo osmé. Musí mít v hlavě radar.“

„Radar?“ zeptala jsem se.

„Radar, podle kterého pozná, že je v našem bytě nějaká sexy ženská,“ řekla Aneta, ale poslední dvě slova spíš už spolkla, protože Karel vešel do bytu a pak hned na terasu.

„Ahoj,“ řekl, políbil Anetu na tvář a se zájmem se na mě podíval. Čekal, až nás Aneta představí.

„Ahoj,“ řekla jsem. „Já jsem Klára.“ A zamrkala jsem nalíčenýma očima.

Ale už jsem věděla, že to je ten chlap, kterému ho nejdřív vykouřím, pak ho nechám, aby mě opíchal, a nakonec se do něj zamiluju… a bude to buď ta nejhorší, anebo ta nejlepší věc, která se mi v životě přihodí.

2. Karel

Tak jako každý den, kdy se slunce unaveně přehupuje k západu, jsem postával na velkoryse pojaté terase šestého patra pankráckého mrakodrapu. Terase, o kterou se dělím se zasedací místností, zatímco ostatní projekční kanceláře měly smůlu, no a já, úspěšný parchant, jako obvykle větší štěstí i koule. Opřený o skleněnou desku zábradlí jsem tupě obhlížel pulzující a rachotící město pode mnou a přemýšlel, jak ho vypnout. A především jak vypnout sám sebe. Potáhl jsem naposled z cigarety lemované červenou rtěnkou mé asistentky Lenky. Byla mou pravou rukou v práci a levou v kalhotách. Rád bych řekl v posteli, kdybychom ovšem někdy spolu v posteli spali. Vše se doposud odehrávalo výlučně v běžných kancelářských kulisách. Na stole, v křesle, na pohovce i mezi bambusovými výhony na terase. Byla spolehlivá. V práci i mimo ni.

Jenže jak už je tomu u holek, které jsou dost chytré a hezké, než aby se spokojily s neměnnými rituály a s čekáním, až jim frajer zavolá, tak ani Lenka nehodlala strávit svá nejplodnější léta jako uštvaná kancelářská myška, která od rána maká a odpoledne slouží starému kocourovi. Hádal jsem, že jí to vydrží ještě tak půl roku a vyrazí do boje.

Jako bych to už nezažil. Nešlo jí o prachy, těch u mě měla dost. Chtěla chňapnout volant své budoucnosti a řídit ji podle svého itineráře. Kariéra – manželství – děcka. Věděl jsem, že to budu muset rozseknout, dokud se nebude chtít zaháčkovat a zahnízdit.

Měl jsem ji rád? Asi dost na to, abych jí nesliboval takové ty pičoviny, jako že manželka mi nerozumí a rozvod je na spadnutí. Rozvádět jsem se nehodlal. A už vůbec ne se znovu množit. Nejsem kretén jako mnozí z mých prošedivělých kolegů… Jak ti si mohli žít vedle svých luxusně pěstovaných manželek a nějakého toho mazlivého kotěte navrch… Ale oni, volové, ne! S vírou, že padesátce utečou, si rozesrali život novým manželstvím a novým harantem. Měl jsem někdy pocit, jako by chodili s podělanou plínkou na tváři. A dobře jim tak.

Myšlenky mi zpřetrhala Lenčina dlaň na mém zadku. Tohle uměla báječně. Jestli chcete vypnout a zapomenout, pořiďte si holku, která umí pořádně sevřít. Zabil bych ji za to, jak umí držet vrabce v hrsti. A trochu jsem se začal obávat, aby mě těch pár jejích opravdu prvotřídních hmatů nedostalo tam, kam nechci. Do pozice vola, který jí zobe z ruky.

„Nezůstaneš tu večer? Nikam nespěchám,“ pronesla a oddaně mi koukala do očí.

Tohle ne, holka, tomu já nedokážu vzdorovat. Kurva to ne! bránilo se ve mně něco jako rozum, nebo jak se to malé nicotné nic jmenuje. Odtáhl jsem její dlaň a pevně si ji přitáhl k ústům. Políbil jsem její dlouhé prsty, jemně se do nich zakousl a cynicky si vychutnával, jak mi před očima taje jako zapomenutý sněhulák na jarním kopci. „Dnes ne, Leni, ještě musím na skok s architektem Lazarem, ten by nadskakoval jak dekl nad hrncem, kdybych přišel pozdě.“

„A nemůžeš mu zavolat, že se uvidíte zítra? Dnes už toho stejně moc nevyřídíte. Kájooo…“

Musel jsem se pousmát. Tyhle holčičí triky. Tak průhledné a tak účinné! Fakt bych se nechal rád zmermomocnit, ale Lazar bohužel nebyl výmluva. Nadto Lazar se vzteká nad každou minutou čekání a co minuta, to láhev whisky. Naše stará dobrá dohoda. „Hele, vynahradím ti to třeba pozítří, souhlasíš?“

Koukl jsem nepokrytě na hodinky… Zbývala necelá půl hodina do schůzky ve vedlejším bistru. Dívala se na mě tak smutně, doprdele, tak kurevsky kurevnicky smutně.

„Tak fajn, ale máme na to akademickou, víc ti nedám,“ pronesl jsem do kočičích očí, které na mně visely jako kravaty čerstvých maturantů.

Za patnáct minut jsem seběhl šest pater a hnal se přes ulici do bistra, když mě zastihl Lazarův telefonát. „Hele, Karle, zasekl jsem se na magistrátě. To mi vyroste knír, než to tady skončí. Já bych je tu všechny do jednoho postřílel, debily neschopný. Ale co nadělám. Poslyš, zítra v deset, mohl bys? Zastavím se u tebe. Musíme to už nějak sfouknout. Ať nám to neuteče. To je nabídka, pro kterou bys spolkl potkana, ne vážně.“

„Robine, tos mi ty pako nemohl zavolat dřív? Já tu přerušil rozdělanou práci… no, mám u tebe flašku. Zítra v deset. U mě. Jo, v pohodě. Mám to kompletně připravené.“

Zastavil jsem se na chodníku a přemýšlel. Lazar mě trochu naštval, ale ta upachtěná patnáctiminutovka na terase měla taky něco do sebe. Do kanceláře už nemá cenu se vracet. Lenka tam ještě něco dokončuje a to bych jí už neunikl. No co se dá dělat, potěším doma ženu.

Tedy, jestli bude ze mě celá říčná, to netuším. Ale třeba by to mohlo být fajn. Jen si tak otevřít láhev bílého a nic neře šit. Představa klidného večera po boku vlastní ženy je vlastně docela lákavá. I když jsem už dávno nepomýšlel na to, že bych se pokoušel rozhořet plamen společné vášně. Ne že by už vítr rozfoukal popel, pořád ještě plápolal. Ale už jen tak prozaicky, spíš doutnal během ranní erekce, které pak bylo třeba obratně stínat hlavu v koupelně před zrcadlem. Kde jsou ty časy morning glory…

Ne, nevadilo mi to. A zřejmě ani manželce, která se plně zaměřila na svou kvetoucí kariéru šéfredaktorky uznávaného časopisu. Do ní vkládala svou energii a vášeň. Její práce byla jejím milencem. Nedovedl jsem si ani představit, že by si pěstovala nějakého milence, ale upřímně přiznávám, že by mě to nepřekvapilo ani netrápilo. Zkrátka by to za mě vzal někdo jiný. I když…

„Kurva, vadilo by mi to? Nějakej cizí čurák poleze na mou ženu a mně to bude ukradený?“ zadumal jsem se nahlas. No, v každém případě jsem byl rád, že mi žena nic takového nenaznačovala. Byla to dáma. A nadto krásná, zralá ženská. Měl jsem ji rád. Opravdu velmi rád.

Po cestě domů jsem koupil dvě láhve toho nejlepšího vína a s vidinou poklidného večera jsem zaparkoval v podzemních garážích. Prošel jsem chodbou, jako obvykle obloukem, abych se vyhnul slídivému oku domovní kamery. Dělávám to tak ze zvyku a ze sportu a prakticky všude, bývám rád mimo dohled. Svižně jsem vběhl do výtahu a nechal se odvézt do posledního patra luxusního karlínského věžáku. Radostně jsem otevřel dveře a zamířil dovnitř, abych políbil svou ženu Anetu.

3. Klára

V půl jedné ráno mi zavibroval telefon.

Neznámé číslo. Bylo mi jasné, že je to on. Textovka. – Uz spis? –

Ignoruj to a jdi spát, znělo mi v hlavě. Seděla jsem v obýváku v bytě rodičů, kde jsem měla provizorně ustláno na sedací soupravě. Byla jsem s našimi domluvená, že si nejpozději do týdne něco najdu. Ne že by spěchali. Byli nadšení, že jsem doma a že si mě můžou užít. Teď spali v ložnici.

Věděla jsem, že to nejlepší, co můžu udělat, je telefon vypnout, strčit ho do nabíječky a jít spát.

Místo toho jsem se nad ním sklonila a naťukala:

–  Jeste ne. Pred chvoli jsem prijela domu. –

A hned pak ještě:

–  Vy s Anetou jste jeste vzhuru? –

Odpověď přišla prakticky okamžitě.

–  Aneta uz spi. Sedim na terase a kourim doutník. –

Odpověděla jsem mu nějakým smajlíkem. Nevím přesně, co znamená. Asi něco ve smyslu, že je strašně cool. Odepsal.

–  Skoda, ze tu nejsi? –

Rozhodla jsem se hrát tu hru tím nejhloupějším možným způsobem.

–  Proc je to skoda? –

–  Proto. –

Krátké a stručné.

Ale dole poblikávaly tři tečky, značící, že další zpráva bude následovat.

Pink!

Byla to fotka. V dobrém rozlišení, proto to tak dlouho trvalo. Ale rozlišení nebyla jediná věc, která na té fotce stála za zmínku.

Panebože.

Když vám skoro padesátiletý chlap pošle selfie, je to asi stejné, jako když na plovárně omylem otevřete dveře kabinky, ve které se už někdo převléká. Prostě se omluvíte, a než spěšně zavřete, díváte se jinam.

Ale když vám skoro padesátiletý chlap pošle selfie, na kterém je od pasu nahoru nahý, a vy vidíte, že v trenýrkách má narvaného ptáka s erekcí, prostě ztratíte řeč.

Jenom jsem na tu fotku nevěřícně zírala. A v hlavě mi to šrotovalo. Je to omyl? Prostě zmáčknul špatné tlačítko a fotka se sama odeslala? Anebo se opil, provokuje a zkouší, jak budu reagovat?

A hlavně, co se teď očekává, že udělám já?

Strávila jsem s ním a s Anetou na jejich terase snad pět hodin. Objednali jsme si jídlo z asijské restaurace („Ta nejlepší ve městě!“ neopomenula Aneta zdůraznit) a vypili tři láhve vína („Samozřejmě Bordeaux, a dámy, neptejte se mě, kolik stálo!“ prohlásil on).

Taky pár tequil, co bych zatloukala. Ale rozhodně jsme nebyli opilí. Jsme starý dobrý materiál vytrénovaný v devadesátkách. Vydržíme hodně. Jo, možná jsme byli trochu rozparádění, ale žádné blbnutí. Ostatně už nejsme teenageři. Anetin manžel se choval jako uhlazený, stoprocentní gentleman.

Tedy než se mu udělala ta erekce na balkóně.

Displej iPhonu potemněl. Seděla jsem dvě nebo tři minuty s telefonem v ruce a snažila se utřídit si myšlenky. Najednou jsem byla zatraceně střízlivá.

Poklepala jsem prstem na displej a ten se rozzářil. Znovu jsem se na fotku podívala. Penis vypadal velký. I když to se samozřejmě takhle nepozná. Každopádně byl pořádně tvrdý. To se tak nějak naopak pozná. Nejspíš si ho předtím honil.

Uf! Hned jsem tu myšlenku zahnala jako nepřípadnou. Avšak jestli mé myšlenky byly nepřípadné, co ta fotka? Byla na displeji, reálná, vyzývavá. Telefon mi nečekaně zavibroval v ruce. Jak jsem tak seděla sama v tmavém obýváku a nečekala to, málem mi leknutím spadl na podlahu.

Další zpráva.

–  Libi se ti? –

Ne „Líbím se ti?“, ale „Líbí se ti!“, chápete. TO. Ta věc, co má nacpanou v trenýrkách. Calvin Klein, samozřejmě. Co čeká, že mu napíšu? Že jsem se do jeho penisu zamilovala? Uvědomuje si, že mi poslal fotografii jedné z nejošklivějších částí mužského těla?

–  Napis mi, jak se ti libi. –

Začínalo to být nepříjemné. Když jste čtyřicetiletá žena a nějaký chlap se vám opravdu hodně líbí, nejsou fotografie jeho penisu tím, co by váš vztah posunulo dál.

– Libi – napsala jsem. Jseš kráva, znělo mi zároveň v hlavě.

–  Promluvíme si o tom? – byla má další zpráva.

Minutu se nic nedělo. Třeba usnul? napadlo mě a psy choanalytik v mém mozku začal hned vyhodnocovat, jestli jsem si to pomyslela s úlevou, nebo zklamaně.

Pak přišla další zpráva.

– Chces ho videt celeho? –

Ne, nechci, řekla jsem nahlas, až jsem se lekla, že probudím naše v ložnici. A telefon jsem vypnula. Tlačítko na boku jsem držela ještě asi pět vteřin poté, co displej potemněl. Jako bych se chtěla ujistit, že tím naše popůlnoční konverzace skončila.

A jako bych si nevěřila, že když to neudělám, nebudu v ní pokračovat.

Nemohla jsem usnout, ale nakonec se mi to podařilo. A když jsem se ráno probudila, byla jsem nevyspalá a rozlámaná. V ústech jsem měla sucho. Panebože, já musím vypadat, znělo mi v hlavě. Ženská po čtyřicítce s kocovinou.

Skutečnou i morální.

Rodiče seděli v kuchyni, oba už důchodci, máma sedmdesát a táta o pět let víc. Snídali. Máma hned hlásila, že už mi vaří kafe.

A dám si k němu rohlík s taveňákem?

Něco jsem zamumlala a zmizela v koupelně. Když jsem se zamkla, zapnula jsem telefon. S obavami. Jestli jsem něco nechtěla vidět, tak fotku penisu.

Ulevilo se mi, když jsem zjistila, že od něj v noci přišla už jen jedna zpráva.

– Spis? –

Odesláno v 1:52.

Vlezla jsem pod sprchu a začala si mýt hlavu. Voda byla horká a nekonečně příjemná. Začalo se mi vracet nadšení, které jsem po svém návratu pociťovala. Bude to dobré, řekla jsem si v duchu.

Když jsem se utírala do velkého ručníku, zapípala nová zpráva. Podívala jsem se na displej. Byla od něj.

–  Hrozne se omlouvam. Muzes tu vcerejsi fotku smazat? A zapomeneme na to? –

DNEŠNÍ fotku, chtělo se mně ho opravit, ale naťukala jsem jen:

–  OK. –

Zapomeneme na to. To bude nejlepší.

V tu chvíli se telefon rozezvonil. Dívám se na displej. Aneta. První myšlenka samozřejmě je, že to prasklo. Že mu v telefonu našla naši noční konverzaci. Měla jsem sto chutí nechat telefon zvonit.

Jenže Aneta pro mě najednou byla strašně důležitá. Pro mou misi s názvem „Návrat domů“.

„Ano?“ řekla jsem. „To jsi ty, Anet?“

„Jo, já. Hele, mluvila jsem před chvílí s naší personální ředitelkou. Připraví návrh smlouvy a pošle ti ho do oběda. Mrkni na to a ozvi se ještě dneska, jestli je to v pohodě.“

Pálila věty jako rázné, nesmlouvavé příkazy. Mně ovšem zněly jako rajská hudba. Budu mít práci!

Když to nepokazím.

„Nevím, jak ti poděkovat,“ řekla jsem.

„Neděkuj. Potřebujeme tě,“ řekla věcně.

„Pozdravuj manžela,“ řekla jsem, a hned se kousla do rtu. Co šílím? Proč?

„Ha ha, ten už sedí dvacet minut na záchodě. Asi mu nesedla ta včerejší asie. Anebo moc bumbal!“ zasmála se.

A zavěsila.

Položila jsem telefon na skříňku s matčinými šminky a sáhla po fénu, abych si vysušila vlasy.

4. Karel

Skoro dvacet minut trčím na toaletě jak debil, po prdeli mi už běhají mravenci a nevypadá to zatím nijak nadějně. Co tam ti šmejdi asijští včera dali, kurva! Mžourám střídavě do blba a do telefonu. Bývalo mi už lépe. A navíc pomyšlení, že… ale v deset mám místo v posteli sedět v kanceláři s kolegou Lazarem a tvářit se svěže a odhodlaně, mě docela zneklidňovalo. Ale co. Tak jsem se ožral, kurva, a proč ne? Hlava mi třeštila, přesto jsem se neubránil úsměvu, když jsem si projel tu krátkou zprávu. Hm, tak slovo „OK“ je přesně to, co jsem chtěl. Krátké, hrdé, slibné. Už jsem dost velkej chlap nato, abych se příliš omlouval anebo doprošoval u ženské, na kterou mám zálusk. A taky dostatečně zkušenej parchant na to, abych vyhodnotil své šance. Včerejšek se vyvíjel nadmíru dobře a příjemně nečekaně. To mě bavilo nejvíc, když večer neměl žádnej scénář. Jako když běžec zničehonic změní lety vydupanou trasu a najednou mu každý krok chutná úplně jinak.

Jestli jsem byl něčemu opravdu věrnej, pak to byl můj ranní běh. A jestli jsem něco opravdu miloval, pak když mě neplánovaně zavedl někam, kde to ještě neznám.

Ale zpátky k včerejšímu nenadálému provětrání manželského bezvětří. Vím, jsem hajzl, ale dělám hajzla elegantně a na úrovni. Špatné svědomí jsem způsobně ponechal za dveřmi a dovnitř jsem vplul s úsměvem a dvěma láhvemi – to by mělo stačit, ne? – na terasu. Políbil jsem Anetu a během pár vteřin očima svlékl a vyhodnotil nový objekt, který trochu zaraženě a rozpačitě vysedával vedle té mojí. Starý lišák Karel! Vlastně jsem ani pořádně nevnímal, když nás Aneta navzájem představovala. Klára? Karolína? Kristýna? Vem to čert. Ta ženská mě zaujala. Okamžitě jsem zavětřil, protože jestli mám u ženských na něco nos, tak na nedostatek sebevědomí, rozpačitě zakrývaný přehnanou srdečností. Zacelit takový rozkošný nedostatek přebytkem mého vlastního ega, to byla výzva. Hezká, nebo nehezká? Matně si vybavuji její obličej. Jo, zajímavá. Bylo v ní něco, co mě vážně dráždilo. Nic prvoplánově vyzývavého. Dívala se tak zvláštně oddaně, z podhledu. A pak ta její pusa, kterou nikdy úplně nedovírala. Okamžitě jsem si představoval, jak ji zatáhnu za ty její nepokojný vlasy k sobě do klína a… Raději jsem tu myšlenku zahnal. Dával jsem si pozor, abych nevzbudil pozornost. Však ona se laňka chytne sama. Zásada č. 1 – přehnaně se nedvořit, tím bych ji leda odradil, ženské nemilují příliš oddané muže. A zásada č. 2 – ani ostentativně nepřehlížet. To by zase neuniklo mé bystré manželce, ženské mají na to čich. Bylo to příjemně rozvržené minové pole a já naplno zapojil svůj osvědčený detektor, abych nešlápl vedle.

„Netušil jsem, že má moje žena tak půvabnou přítelkyni,“ řekl jsem jí a pevně přitom svíral Anetu kolem boků. Sledoval jsem ji, jak se nejistě pousmála a těkala očima střídavě mezi mnou a Anetou, jako by prosila o pomoc. To bude lahůdka, otestoval jsem ji během pár vteřin. Nechám ji dozrát, až mi sama spadne do huby. Jak že se to kurva jmenuje? Karla?!

„Klára se vrátila ze Států a já ji lanařím, aby nastoupila k nám do redakce. Je skvělá fotografka,“ vklouzla do pauzy Aneta.

„No, skvělá, zkrátka… baví mě to. A ráda bych se k tomu zase vrátila. Vlastně je náhoda, že jsme se s Andy potkaly. Jsem tu krátce a…“

„Jo tak vy se znáte už léta? Andy totiž říkají Anetě jen její opravdu dobří přátelé ze studií. Viď, miláčku?“

„Vlastně to bude letos dvacet nebo dokonce jednadvacet let. Co myslíš, Aneto?“ otočila se Klára na mou ženu.

„Nó, plus mínus to tak bude,“ zasmála se Aneta a mrkla na mě a ty moje láhve, které jsem ještě pořád svíral ve své velké dlani.

„Ale to je důvod k oslavě! Jak dlouho jste žila v Americe? A vůbec, nemohli bysme si tykat, když se tu hodláme opíjet?“

Tak nějak to probíhalo. Uměl jsem být výtečný a zábavný společník a podle záhadného logaritmu, který ovládají jen praví svůdníci, což jsem při vší skromnosti já byl, jsem dělil svou pozornost v poměru 38 : 62 mezi Kláru a svou manželku. Jednu znejistit, že nevěděla, kam se podívat, a druhou ujistit o jejím neotřesitelném postavení. V deset večer jsem si už pohrával s myšlenkou na trojku, ale nechával si ji pro sebe, na některé pozdní odpoledne, až budu sám v kanclu.

Nejlepší relax, kterej znám a kterej nezavání vztahem a výčitkami. Jen já sám, s rukou mezi nohama a s divokou představou za zavřenýma očima. V jedenáct jsem už přestal počítat láhve. Nejasně si vzpomínám, že jsme se všichni líbali, ale nebyl v tom žádnej jinej podtext než čirá opilecká radost, tedy snad. Pak jsme něco jedli na terase a všem nám bylo náramně… Manželka na sebe převrhla rudé bordeaux a já obdivně vnímal, jak se jí rýsují pod mokrými šaty bradavky. No a když se šla převléknout do šatny, bůhví, co to do mě vjelo. Snad ta vidina ženiných rozkošně zralých ňader politých vínem, snad ta povznášející uvolněná nálada a nostalgie po mládí a studentských mejdanech, nebo co to kurva bylo. Zkrátka, jak jsme tam tak stáli, opřeni o zábradlí terasy, a bezstarostně se smáli jak dva blbí a oba cítili, že… nebo jsem to cítil jen já, ale kdo by to v tu vlahou noc řešil? Zničehonic se mi prostě postavil. No a já to neskrýval. Kurva, když se chlapovi v padesáti zvedne jen tak beze všeho vocas, tak je to snad důvod k obdivu, ne? Jen blbec by si stěžoval. Díval jsem se jí do očí a věděl, že tuhle holubičku jen tak nepustím.

Pak už si nic nepamatuju. Objednal jsem jí taxi. Ve výtahu mi vrazila do kapsy kalhot dlaň. No, myslel jsem nejdřív, že si mě chce nahmatat, ale nechala tam vizitku s připsaným českým telefonem. Takže dobrý. Aneta si mezitím dala sprchu. Vlezl jsem za ní do koupelny. No a pak ten idiotskej nápad se vyfotit…

Poslal jsem fotku a věřil, že na správný číslo. No tak co, není nám dvacet a není důvod si hrát na nevinnost. Půjdu do ní. Pak jsem zalezl za manželkou pod sprchu a nechal se vykouřit jako ještě nikdy. Ty moje mrcho, ty víš, že tě miluju!

Byla to po víc jak půl roce naše první důvěrnost, ale byla úžasná. No a když jsem se konečně svalil polomrtvej do ložnice, blikaly už v telefonu zprávy od Kláry. Tak teď ji nechám zase vychladnout, než se rozhoří, sliboval jsem si. Konečně jsem se vypotácel z toalety a špinavé zbytky noci nechal za sebou. Jako když se malej krokodýl vyklube z vejce, nevšímavě překročí rozkřáplou, slizkou skořápku, která mu byla až doposud útočištěm, a pyšně vykročí do světa někoho sežrat.

Na ranní běh to dneska nevypadá, však ho doženu večer. Skočil jsem na tramvaj. Nikdo si ode mě neodstupoval, takže dobrý, netáhne to ze mě. Zkušeně jsem promazával včerejší zprávy, pro jistotu. Ptáci, teda jejich fotky, už rozvrátili tolik stabilních vztahů, že bych mohl vyprávět.

–  Zlato, uz jsem se dal dohromady. Bylas okouzlujici. K. –

–  Leni, kafe pro me a Lazara, do 7 minut jsem v kanclu. Zamakame odpoledne? K. –

To byl náš šifrovaný výraz pro kancelářskou gymnastiku. Nemůžu Lenku odbývat, dokud takhle hoří. A tak si beru, když dávají. Ostatně dává, z čeho neubývá, no ne?

–   Robine, mas to u me na stole, hned jsem tam. Ve tri mame vopruz na stavebnim, tak si nic neplanuj. Dik. K. –

–  Pristi tyden letim do Vidne na konferenci. Nafotis tam firemni prezentaci? Smlouvu dodam mejlem. Posli cislo pasu. To na tvym tele zjistim sam. Jsi krasna. K. –

Tramvaj hrozivě zaržála, akorát jsem odeslal poslední SMS. Vydrápal jsem se davem ven a zamířil si to přímo k pankráckému mrakodrapu. Těšil jsem se na všechno.

Jsem přece rozenej vítěz.

5. Klára

Řidič Uberu zastavil před domem. Začínala jsem být už vytočená, protože měl pět minut zpoždění. Podle aplikace bloudil někde po Žižkově a já měla pocit, že to trvá věčnost.

A taky jsem za půl hodiny měla být na letišti.

„Klára?“ vylezl z modré škodovky a zeptal se s ruským přízvukem.

Ne, jsem mořská panna, ty kreténe, řekla jsem v duchu, ale nahlas to znělo: „Jo, to jsem já.“

Prostě slušné děvče.

Dal mé červené zavazadlo dozadu do kufru auta, a když jsem nastupovala, podržel mi dveře. Aspoň že je galantní.

„Jedeme na letiště?“ ujistil se a já přikývla.

„Musím tam být za půl hodiny,“ řekla jsem.

„To stíháme,“ řekl, ne úplně přesvědčivě. Podívala jsem se na displej mobilu, který měl připevněný na palubní desce. Svítilo tam: „Dojezd 38 minut.“

To by ještě mělo být v pohodě.

Ještě jsem zkontrolovala, že mám v mobilu letenku. Pravidelná linka Air Austria do Vídně, odlet v 10:20. Moc by se mi nehodilo, aby mi to uletělo. Ne že bych se do Vídně nedostala jinak. Jsem šikovná holka. Určitě letí další spoje, v nejhorším bych jela vlakem. Jsou to čtyři hodiny. Žádný stres. Vlastně… Kein Stress, že?

Ale prostě jsem nechtěla, aby se cokoli pokazilo. Ty dva týdny v Praze byly neuvěřitelná jízda. Nechci to zakřiknout, jsem pověrčivá, jako každá ženská, ale zatím mi po návratu do rodného hnízda jde všechno, na co sáhnu.

Ťuk ťuk.

První den jsem v baru potkala Anetu, o dva dny později jsme se s ní a s jejím mužem opili v jejich bytě, další den jsem podepsala smlouvu. A najednou nastupuju jako fotoreportérka týdeníku Remix. „Nejlepší na papíře i online. Víc než časopis,“ stojí ve sloganu v recepci vydavatelství.

Mám za sebou už první reportáž. Dva dni jsme na Šumavě s novým kolegou honili nelegální lesní dělníky z Ukrajiny. Fotky se povedly. Když jsem je poslala Anetě, odepsala mi: „Skvělá práce. Takhle jsem si to představovala.“

Poděkovala jsem a napsala, že další věci budou ještě lepší. Odpověď přišla hned. „S tím počítám. Proto jsem tě najala.“ Celá Aneta. Ostrá, s ničím se nemaže. Ale mně to nevadí. Znáte to přísloví? Jsem jako oliva, to nejlepší ze sebe vydám, když mě někdo drtí.

Taky jsem se odstěhovala od rodičů. Přemlouvali mě, ať zůstanu, ale myslím, že se jim nakonec docela ulevilo. Ono, nic se nesmí přehánět. Když jsem byla v Americe, vídali jsme se tak maximálně jednou do roka. Ne že by trpěli osamělostí. Jsem černá ovce rodiny, starší brácha a mladší ségra žijí v Česku a zásobují je vnoučaty. A rodiče už mají věk na to, aby se v bytě jedna plus jedna nemačkali s dospělou dcerou se zastydlou pubertou.

Peníze neřeším, to jsem nedělala nikdy. Ne že bych peníze na účtě přehrabovala vidlemi, ale nějaká rezerva tam je. Ostatně jsem počítala s tím, že půl roku nebudu pracovat. Takže potud dobrý.

A budou i další kšefty, třeba teď jedu do Vídně fotit firemní konferenci. Aneta o tom neví. Nemusí vědět všechno. Zvláště tedy o tomhle kšeftu. A ne proto, že za dva dni vydělám tolik, kolik dělá můj nový měsíční plat.

Jasně, mám trochu protekční sazbu.

Taky jsem si pronajala garsonku na Žižkově. Žádný zázrak, pětatřicet metrů a malý kuchyňský kout. Velká postel. Ne že bych její prostornost využila. Když nepočítám svůj vibrátor, žádný sex se v Praze ještě nekonal. Kolega z Remixu to na mě v penziónu na Šumavě zkoušel, ale nechci v nové práci vykročit levou nohou.

S kolegovou prostřední v sobě, přesněji řečeno. Ženatý, dvě malé děti, s oběma se několikrát bavil mobilem. A pak mi večer na baru začal fňukavě líčit, že mu žena nerozumí. Což tedy bylo kódové označení pro to, že mu ho už nechce ani kouřit.

Díky, nemám zájem o problémy.

Anebo jinak, když problém, tak velký. Neřešitelný. Zamilovala jsem se. Do nafoukaného, arogantního pitomce. Jako vždycky. A taky je nekonečně zábavný, chytrý a sexy.

Už jsem řekla, že je to manžel mojí dávné kámošky a nové šéfové?

„Jsme tady,“ řekl řidič. Vyndal mi kufr a přejel mi po nohách takovým tím loudivým pohledem. Je legrační, jak si většina chlapů myslí, že tyhle rychlé pohledy nevidíme. Mně to nevadí. Jen mě trochu znervóznilo, jestli ta zelená minisukně není mini až moc. Přece jen už nejsem dorostenka. Jen čtyřicátnice začínající nový život.

Prošla jsem bezpečnostní kontrolou a podle pokynů ve zprávě od NĚJ zamířila do byznysového salónku. Už tam seděl. Zamával na mě a udělal mi místo na sedačce vedle sebe. U ucha měl telefon, nic nového.

Na moment zakryl mluvítko. „Mluvím s Lazarem, tím architektem. Skoč si zatím pro nějaké jídlo. A nedáme si panáka? Já vím, je brzo, ale taky to hezky nakopne. Co říkáš? Přineseš dvě whisky?“

Telefon u ucha, plynule se vrátil k rozhovoru s architektem. „Jasně, ty vole, že jsem nezapomněl na tu excelovou tabulku. Najdeš ji v příloze mailu. Haha, a pak že já jsem debil.“

„Ano, Karle,“ řekla jsem spíš pro sebe a šla pro tu whisky.

6. Karel

Konečně jsem dosedl na pohodlné sofa VIP salónku. Mám to rád. Dvě hodinky na letišti před odletem, už na mě nic a nikdo nemůže a já si můžu dopřát ten luxus nic neřešit. Jen tak okukovat ženské. Nechat plavat myšlenky, kam chtějí. Ale nic na sílu. Jen tak pokojně a lenivě přemítat. Před sebou mám jen vidinu trochu nudné, ale hodně důležité prezentace. Setkání s partnery, se kterými děláme společné projekty. Velkorysý oběd a večírek pro vytrvalce. Kolik jsem už takových absolvoval! Pracovní výlet vyloženě na pohodu. Tentokrát se tam těším i z trochu jinýho důvodu.

Za normálních okolností bych už dávno nastavil v mobilu funkci nerušit. Mé nejoblíbenější, ale velmi opomíjené tlačítko. Jenže…

Už jsem se dokázal vydatně nasrat mnohokrát, moje profese to ostatně vyžaduje. Mít žaludek a nervy na to, potkávat se s hromadou nekompetentních ocasů, kteří jsou tak blbí, že svou tupost snad i venčí na vodítku a krmí granulema. Ale jednat se skvadrou elitních hovad na magistrátním útvaru územního rozvoje, to je až bolestivé. Mozky mají prožraný korupcí jak starý dřevo dřevomorkou. Jasný, jsem připraven promazat kapsy, když je to třeba, nejsem v lese poprvé. Ale kurva vyžaduju, aby z toho, komu strkám prachy, taky něco vypadlo. Aby prostě spolehlivě fungoval. Tady ten dobytek to zjevně nepochopil. Žralo mě to celý víkend. Naštěstí, a v tom je moje síla, mám vždycky v ruce klíč ke dveřím toho správnýho týpka, kterej má na každýho něco.

Starej zlatej Ondra, spolužák ze střední a pak i chvíli z vysoké, než přešel na práva a ekonomku. Bedna. Na prachy nikdy moc nebyl, ale neřekl bych, že by ho to jakkoliv mrzelo. Aspoň chodí spát s čistou hlavou. Nepochopil jsem úplně, co vlastně na ministerstvu financí dělá. Nebyl nikdy moc hovornej. Ale co řekl, vždycky platilo. Zjevně tam nebyl za podržtašku, protože jeho jméno stavělo i ty nejvíc nepřemožitelný šašky na magistrátu do pozoru. A od tý doby, co jsem mu za studií velkoryse přenechával ty nejhezčí holky, pochopitelně až poté, co prošly mým výběrovým řízením, měl jsem to u něho navěky dobrý.

Raději jsem to vyřídil rovnou, nechtěl jsem si tahat starosti do Vídně.

„Ondro, hele, mám tu problém na útvaru plánování. Klasika, náš projekt je nejlepší, víš, že my to vážně umíme. Ale zase tu má nějakej chytrák svýho švagra a ten svýho zetě… a už to tlačí zase do autu. Jsou to zmrdi. V hlavách nahnojeno, ale sebevědomí z nich teče jak z prasklýho puchejře. Jednoznačně to máme dostat my. Ale cítím tu levotu. Jo, dělá to Votruba. To je sígr vod pohledu. Znáš ho, viď?“

„Karle, teď nemůžu, ale podívám se na to. Votruba? Abych ho neznal, to je… no nic. Něco s tím udělám. Máš něco v úterý?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Špína za nehty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.