Originally published as “Liliane Susewind – Schimpansen macht man nicht zum Affen”

© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2009

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D – 69469 Weinheim

Illustrations: Eva Schöffmann-Davidov, 2009

Translation © Alena Bezděková, 2019

ISBN 978-80-7617-565-5

Lesní muž

„Pane Bonsaji, prosím, ovládejte se!“ mňoukla znechuceně oranžově pruhovaná kočka a rozhořčeně se odvrátila. Malý bílý pejsek zrovna zvedal nožku a čural na kmen mohutného dubu. Přitom vesele mával jazykem. Zjevně ho těšilo, že může označkovat tak krásný strom.

Kočka, pojmenovaná díky svému vznešenému vzhledu Šlechtična, se prosebně zadívala na Lili, která se s oběma zvířaty procházela parkem.

„Slečno Lili, byla byste tak velice laskavá a upozornila pana Bonsaje, že jeho necivilizované znečišťování vegetace v parku vzbuzuje mou krajní nevoli?“ zamňoukala kočka. „K čemu by pak bylo ono tiché místečko?“

Lili si povzdechla. Nebylo to poprvé, co odlišné vyměšovací zvyklosti jejího psíka a malé kočičí dámy vedly k půtkám. Jenže ti dva se spolu nedokázali domluvit, protože řeč koček a psů je úplně odlišná, a tak jim Lili musela jejich rozhovory tlumočit. Ovládá totiž všechny zvířecí jazyky, které existují.

„Bonsaj si tak označuje svůj revír,“ vysvětlovala.

„Ostatní psi jeho značku ucítí a vědí, že tady byl.“ Mrňavý pes k nim přicupital. „Cože mám označkovat?“

„Nic, Bonsaji,“ odpověděla Lili. „Šlechtična si jen myslí, že…“

Drobný kříženec svěsil uši. „Už zase tvrdí, že mám chodit na ten její legrační záchod?“

„Ano, ale neber ji vážně.“

To Šlechtična neslyšela ráda.

„No to snad ne!“ mňoukla rozhněvaně. „Taková nestydatost! Jak budu vypadat, když mě jiné kočičí dámy z okolí spatří v doprovodu toho počuránka?“ Lili se usmála. Ze zkušenosti věděla, že si kočičí lady sice ráda a často stěžuje na Bonsajovy „barbarské způsoby“, ale přesto neustále vyhledává jeho blízkost. Byli nerozluční. Kočka se k nim často připojovala, i když Lili šla Bonsaje vyvenčit. Stejně jako dnes. A tak se ve trojici procházeli městským parkem a Lili se neustále pozorně rozhlížela, aby ji nikdo neuviděl, jak mluví se zvířaty. I když už několik lidí vědělo o jejím neobvyklém daru, dívčina maminka považovala za velmi důležité, aby se toto tajemství nešířilo dál. Paní Větroplachová se totiž bála, že by se o dcerčiných schopnostech mohl dozvědět tisk. Pak by její dceru pronásledovali na každém kroku novináři. Navíc se obávala i o svou kariéru – byla totiž moderátorkou večerních zpráv a nechtěla, aby si ji někdo spojoval s „nadpřirozenými“ věcmi.

Domnívala se, že by to ohrozilo její profesní dráhu v televizi. Lili se s tím už smířila. I když by nejradši využívala své schopnosti zcela otevřeně, snažila se je držet v tajnosti. Jenže občas to nebylo tak snadné. Už i pouhá procházka v parku mohla přinést problémy. Kdyby totiž Lili narazila na zvíře, které ještě neznala, například na nového psa ze sousedství, všechno by se mohlo zkomplikovat. Zvířata totiž reagovala velice nápadně, když ji poprvé spatřila. Žasla a civěla na ni vytřeštěnýma očima, protože vycítila, že ta dívka s rudými vlasy je nesmírně zvláštní. Když ji pak uslyšela promluvit, byl to pro ně šok a často přímo zkameněla – nebo se od ní nedokázala odtrhnout. Takové situace byly pro Lili velmi nebezpečné, ale ani toto riziko ji nepřimělo, aby do parku přestala chodit.

Bonsaj zrovna objevil statný buk. „To je zvláštní,“ podotkl, „ten kmen jsem přece označkoval teprve včera.“ zabručel si.

„Někdo moji značku úplně zničil! To je ale ničema!“ Pak se natáhl a čichal ke kmeni. „Celkem obr… ale já mu ukážu!“ Psík se rozběhl, postavil se hlavou dolů na přední packy a vyčural se na kmen stromu. Tenhle trik se dlouho učil, aby psy, kteří budou později strom očichávat, přiměl uvěřit, že je mnohem větší než ve skutečnosti.

„Hej, ty tam! Co to vyvádíš?“ zaňafal jack russel teriér, který se přesně v té chvíli vynořil s páníčkem zpoza rohu. Lili ho znala a věděla, že se rád a často rozčiluje. Bonsajův kousek se mu očividně vůbec nelíbil.

„Ty si z nás děláš šoufky!“ ječel vztekle. „Rozmáčknu tě na maděru, ty trpajzlíku jeden!“ zaštěkal a vyřítil se na Bonsaje.

Bonsaj, který ještě pořád dělal „stojku“, se lekl, ztratil rovnováhu a převrátil se na záda. Snažil se co nejrychleji postavit na nohy, ale to už se teriér prohnal kolem Lili a z plného hrdla vřískal: „Na něj!“ Už ho skoro dostal, když mu náhle zatarasila cestu jakási oranžová prskající nestvůra.

Šlechtična naježila chlupy, nahrbila se a výhružně spustila: „Nech ho na pokoji, nebo budeš mít co do činění se mnou, ty bídáku! Už ať tě tady nevidím!“ prskla a sekla po teriérovi packou.

Bonsaj kočku užasle sledoval.

Pes couvl před kočičí packou a vyděšeně zavyl: „Co to má znamenat?“ a se staženým ocasem se rozběhl k páníčkovi. Jakmile měl pocit, že je v bezpečí, znovu se rozštěkal: „Tentokrát jste měli štěstí! Kdybych chtěl, rozmačkal bych vás oba na maděru!“ Muž mu připjal vodítko, překvapeně se zadíval na prskající kočku a odvedl teriéra pryč.

Šlechtična to znechuceně sledovala. „Takový pacholek! Štěká jak pominutý, pobíhá bez vodítka a polekal pana Bonsaje! To je prostě vrchol sprostoty!“ hubovala.

Bonsaj nevěřil vlastním očím. Rozčileně zaštěkal: „Dobrá práce, zlatíčko!“ Pak se k ní rozběhl a nadšeně jí olizoval obličej.

Šlechtična nehnula ani brvou a nechala Bonsaje, aby ji jazýčkem omýval tvář od hezkého čeníšku až po něžná ouška. Pak okouzleně mňoukla: „Ano, tak to bylo vskutku přiměřené poděkování…“ a vypadala velice spokojeně. „Tyhle vybroušené způsoby dokazují, jak vznešeně se pan Bonsaj umí chovat… Ovšem když chce!“

Ale to už Lili zaslechla za zády rychlé kroky a otočila se. Spatřila Lukáše Petříka, svého nejlepšího kamaráda, který si byl zrovna zaběhat v parku. Vydala se mu naproti.

„Ahoj, Lili!“ zvolal a tvář se mu rozzářila. Vypadal prostě fantasticky a Lili ihned napadlo, kolik děvčat ve škole touží po tom, aby se tak usmál na ně. Ale ještě pořád byly letní prázdniny, a proto se Lukáš věnoval jen a jen jí.

„Zrovna jsem potkal tvého tátu!“ poznamenal vesele. „Zve nás na zmrzlinu. Máme za ním přijít do kavárny.“

Kavárna byla hned kousek za parkem.

„Super!“ zajásala Lili. Byl velmi teplý zářijový den a zmrzlina byla přesně to pravé.

Zavolala Bonsaje a Šlechtičnu, ale ti nepřiběhli, jak předpokládala. Lili se překvapeně ohlédla. Jak psík, tak i kočka udiveně zírali do koruny buku. Je tam nahoře něco?

Bonsaj nesměle zavrtěl ocasem a pak zaštěkal: „Hej, ty tam! Slez dolů!“

„Co to tam nahoře vidí?“ zeptal se Lukáš. Společně s Lili sešel z cestičky a oba se zvolna vydali ke zvířatům.

„Copak tam máte?“ vyzvídala Lili.

Ve stejné chvíli Bonsaj znovu zaštěkal. „Slez dolů, chlupáči!“

V koruně stromu něco zašramotilo mezi listy. Znělo to, jako by se někdo pohyboval z větve na větev. Ale Lili ani Lukáš nic nezahlédli.

„A je fuč!“ vyhrkl Bonsaj a přestal vrtět ocasem.

„Kdo?“ Lili a Lukáš právě došli ke zvířatům a pohlédli do koruny stromu, ale spatřili jen větve, listy a modrou oblohu.

Šlechtična Lili odpověděla: „Zvláštní chlapík. Poněkud výstřední, řekla bych… Zíral na nás, jako by ještě nikdy podobné tvory neviděl. Přitom by měl minimálně vědět, co já jsem zač. Kočky jsou přece nejznámější zvířecí druh na světě!“

Pak naklonila hlavu a dodala: „Ale musím uznat, že se tam nahoře pohybuje nesmírně elegantně a pružně. Musí mít neuvěřitelně silné paže.“

Lili se zamračila. Co to ti dva mohli vidět? Možná nějakou přerostlou veverku… jenže s rukama?

Šlechtična pokračovala v nadšeném mňoukání.

„Ale že to byl fešák! Mnohem hezčí než tenhle,“ pronesla opovržlivě a podívala se na Lukáše. Kočka sice patřila do Petříkovy rodiny, ale nijak se netajila tím, že si Lukáše příliš necení. „Ten chlapík na stromě byl nádherně chlupatý a jeho srst nepřestávala růst na zcela nevhodných místech jako u mého páníčka,“ rozplývala se Šlechtična a znovu sjela chlapce kritickým pohledem.

„Chlapík?“ zeptala se Lili. „Snad tam nebyl člověk?“ Šlechtična zaváhala. „No… byl to lesní muž… Zvláštní verze člověka, aspoň si myslím… Krásnější. Šikovnější. Se silnými pažemi.“

„To nemohl být člověk,“ zamumlal Lukáš, který samozřejmě rozuměl jen tomu, co říkala Lili.

Do rozhovoru se zapojil i Bonsaj. „Ten chlupáč seděl nahoře a civěl dolů. Teď je fuč!“

Tím byla pro psa věc vyřízená a začal netrpělivě očichávat okolní keře.

Lili přeložila Lukášovi, co zvířata říkala, a tázavě se na něj zadívala. „Co to mohlo být? Nebo snad… kdo?“

Lukáš se poškrábal na zátylku. Dělal to vždycky, když si s něčím lámal hlavu. Miloval hádanky a neobvyklé situace, v nichž mohl uplatnit svůj ostrovtip. Ale ohledně „lesního muže“ ho evidentně žádné vysvětlení nenapadlo.

„Dobrá otázka,“ poznamenal jen.

Lili pokrčila rameny. „Asi bychom měli jít. Taťka na nás čeká.“

Zatahala Lukáše za rukáv a oba spěšně vykročili směrem ke kavárně.

Bonsaj pobíhal kolem dětí a Šlechtična kráčela se zdviženým ocasem po jejich boku. Vtom nad sebou zaslechli hlasité zapraskání. Lili sebou trhla a pohlédla vzhůru. Vážně se tam něco pohybuje! Ale zahlédla jen tmavá, chlupatá záda mizející mezi listy.

„Viděl jsi to taky?“ vyhrkla překvapeně. Lukáš užasle zíral vzhůru. „Že by zvíře?“

„Chlupáč!“ vyštěkl Bonsaj a zavrtěl ocasem.

„Chlupáči, slez dolů!“

Lili se zatvářila nechápavě. Tak velké zvíře v městském parku ještě nikdy neviděla. „Pojď, vylezeme na ten strom!“

Lukáš zvedl překvapeně obočí. Lili bývala spíš opatrná a někdy dokonce trošku bojácná. Ale neobvyklé zážitky minulých měsíců ji patrně posílily.

Vtom se ozvala Šlechtična. „Vy chcete lézt na strom? Velectěná madam, co bych pro vás neudělala. Když vám na tom tolik záleží a chcete si s tím lesním mužem popovídat, ráda vám pomohu a vyčenichám ho.“

Hrdě se protáhla: „Tohle vyžaduje obratnost a inteligenci! Řekla bych: přesně moje parketa!“ Vyšvihla se na kmen nejbližšího stromu a zmizela v hustém listoví.

„Šlechtično!“ vyštěkl Bonsaj. „Počkej přece! Já si chci s chlupáčem taky pohrát!“

„Ty přece neumíš lézt po stromech, Bonsaji,“ připomněla mu Lili. „Ale my to dáme, nebo ne?“ zeptala se Lukáše.

Ten se jen usmál: „No jasně, jdeme na to!“

Sepjal dlaně do žebříku, Lili nakročila nohou a Lukáš ji vyzvedl do výšky, aby dosáhla na první silnou větev a mohla se na ni vyšplhat. Dobře se na větvi usadila a podala ruku Lukášovi, aby mu pomohla vylézt nahoru.

„To není fér!“ stěžoval si Bonsaj, který zůstal dole.

„Ty musíš dávat pozor, jestli někdo nepůjde kolem. Museli bychom se schovat, aby nás neviděl!“ volala Lili. „Když něco uslyšíš, začni štěkat!“

„Jasňačka!“ vyhrkl spokojeně Bonsaj, protože to byl úkol přesně podle jeho gusta.

Posadil se vedle stromu, ostražitě se rozhlédl a s nastraženýma ušima držel stráž.

Lili a Lukáš se vyšplhali ještě o několik větví výš, až se ocitli uprostřed koruny stromu.

„Achich, ouvej, to je mi ale patálie,“ dolehl k nim Šlechtičnin hlas. Lili se pátravě rozhlédla. Kočka balancovala na dvou tenkých větvích několik metrů od nich a zřejmě nevěděla, jak se má odtamtud dostat. Se zaťatými drápky se snažila udržet rovnováhu a nevypadala při tom ani trochu vznešeně.

„Co se děje?“ zeptal se Lukáš, který ležel na břiše na větvi kousek pod Lili.

„Šlechtična se dostala do úzkých! Nemůže dolů!“

„Prosím, nevytrubujte tu moji nepříjemnost tak hlasitě!“ protestovala dotčeně kočka. „Ať to neuslyší pan Bonsaj!“

Jenže Bonsaj už to slyšel a hlasitě zdola štěkal.

„Lili, vynes mě nahoru! Musím Šlechtičnu zachránit!“

Lili mu neodpověděla. Místo toho se napjatě rozhlížela kolem a uvažovala, jak by kočce mohla pomoct. Ale když zaklonila hlavu, ztuhla. Přímo nad ní, necelé dva metry daleko, na ni zíraly dvě velké hnědé oči. Leknutím se jí málem zastavilo srdce. Na stromě seděla opice! Šimpanz! Skoro by si na něj mohla sáhnout!

Lili se mu bez hnutí dívala do tváře. Něco v jeho výrazu se jí hluboce dotklo. Byly to jeho oči. Vyzařoval z nich hluboký smutek.

Naskočila jí husí kůže. Ten šimpanz zažil spoustu zlého, jasně to vnímala.

Ale než stačila něco říct, přehoupl se na silných pažích z jedné větve na druhou a neustále se od ní vzdaloval.

„Co…“ spustil Lukáš, ale větu nedořekl. Nepochybně šimpanze taky spatřil. Ten nesmírně obratně přímo prolétal listím stromu. Ale to už si Lili uvědomila, kam míří: ke Šlechtičně!

„Ach ne, to je ale nepříjemné,“ stěžovala si kočka. „Zrovna teď se musí objevit lesní muž! Madam, prosím, řekněte mu, že jsem momentálně poněkud indisponována…“

Šimpanz jí samozřejmě nerozuměl. Ale než mohla Lili promluvit, sáhl po kočce, zastrčil si ji pod paži, jako by byla plyšová hračka, a jen na jedné ruce se spouštěl ze stromu.

„To je naprosto neslýchané, pane!“ ječela Šlechtična. „Pane! Lesní muži! Slyšíte! Já jsem kočka! Kočky není nutné zachraňovat!“

Dole ji šimpanz opatrně postavil na zem. Vzápětí se vyhoupl na kmen vedlejšího stromu a zmizel v hustém listí. Zašramotilo to, zapraskalo a pak zavládlo ticho.

Zmatená Lili se otočila k Lukášovi, v jehož tváři se také zračilo překvapení. „To se mi snad jen zdá!“ vyhrkl. Po chvíli ještě dodal: „Nevíš, jestli ze zoo neutekla nějaká opice?“

„Určitě ne, znám všechna zvířata, která tam žijí, ale toho šimpanze jsem tam nikdy neviděla,“ zakroutila dívka hlavou. „Je na tom zle,“ poznamenala a ustaraně pohlédla na kamaráda: „Musíme mu pomoct.“

V kavárně

Lili, Lukáš, Šlechtična a Bonsaj pátrali po šimpanzovi po celém parku. Prohlíželi vrcholky všech stromů a prolézali mezi spoustou keřů, ale po opici jakoby se slehla zem. Lili byla zklamaná. Tak ráda by si s ní promluvila, zeptala se, jak dokázala v parku přežít. Jenže opice byla podle všeho velmi vyděšená a zmatená. Jinak si Lili neuměla vysvětlit, že nereagovala na její volání. Musí být přece zvědavá na člověka, který mluví její řečí!

Nakonec hledání vzdali a vypravili se do kavárny, kde už na ně čekal pan Větroplach. Lili měla výčitky svědomí, že se tolik opozdili. Ale táta tam naštěstí nebyl sám a rozhodně se nenudil. Seděl totiž u venkovního stolu s Lukášovým strýčkem Karlem. Oba popíjeli ledový čaj a vzrušeně si povídali. Lukášův strýček zrovna bydlel u Petříků, hned vedle Větroplachových. Staral se o svého synovce, než se jeho rodiče vrátí ze služební cesty do Číny. Byli tam už několik týdnů a pomáhali vybudovat novou pobočku. Lukášovi se po nich sice stýskalo, ale současně měl radost z toho, že bydlí se strýčkem, s kterým byla vždycky zábava. „Ahoj, děcka!“ zvolal Karel vesele.

Měl černé kudrnaté vlasy stejně jako Lukáš a spoustu vrásek od smíchu kolem očí. „Koukám, že vás už zase doprovází i Šlechtična!“

Lukáš pokrčil rameny a zatvářil se nevinně.

Karel neměl o schopnostech jeho kamarádky ani potuchu a už několikrát překvapeně poznamenal, že je pozoruhodné, jak dobře si kočka rozumí s Lili a hlavně s Bonsajem.

„Nejspíš bych měl zkontrolovat, jestli jí náhodou nedávám psí granule,“ zašeptal spiklenecky synovci a Lukáš se rozesmál.

„Posaďte se!“

Pan Větroplach jim ukázal na volná místa u stolku. Když se děti usadily, zeptal se: „Proč vám to trvalo tak dlouho?“

„Víš, my…“ Lili by tatínkovi ráda vyprávěla o šimpanzovi a „záchraně“ Šlechtičny, ale v Karlově přítomnosti to nešlo.

„Lezli jsme na strom,“ přispěchal jí na pomoc Lukáš.

„Přesně tak,“ přikývla Lili.

Ale to už k nim zamířila servírka. Měla světlé vlasy svázané do ohonu a byla hodně mladá. Když se na ni Lili pozorněji zadívala, se zděšením zjistila, že ji zná. Nebyl to nikdo jiný než Kristýna Korková! Lili zbledla. Seznámila se s ní v zoologické zahradě, kde pomáhala jako zvířecí tlumočnice. Týna tam pracovala jako učnice, ale ředitelka ji okamžitě propustila, když společně s mladší sestrou Terkou vymyslely past na Lili a Lukáše a málem je připravily o život.

„Brej den,“ pronesla Týna otráveně a zastavila se u stolku. Znuděně zírala na jeho osazenstvo. Pak uviděla Lili. Oči se jí zúžily a obličej rázem zrudl.

„Dva velké zmrzlinové poháry s čokoládou, prosím,“ objednal pan Větroplach, který nepostřehl nenávist, s jakou se servírka dívala na jeho dceru.

„Tak jo,“ přikývla Týna, otočila se a odspěchala.

„Doufám, že zmrzlina bude lepší než personál,“ poznamenal strýček a šťouchl Lukáše do boku, ale ten se nezasmál. Znepokojeně se podíval na kamarádku. Když se oba muži znovu pustili do rozhovoru, Lukáš tiše zašeptal: „Musíme být opatrní. Týna je na nás určitě pekelně naštvaná, protože ji kvůli nám vyhodili ze zoo. Navíc mám pocit, že ji její nová práce zrovna moc nebaví.“

Lili přikývla. „Myslíš, že nám do toho poháru plivne?“

„Kdo ví? Možná že jo,“ otřásl se odporem Lukáš.

„Radši pojď dovnitř a koukneme se, co dělá.“

Lili a Lukáš se zvedli. Prohlásili, že si jdou umýt ruce, a proklouzli do kavárny. Týna si jich nevšimla. Stála za pultem a mluvila s kolegou, který zrovna připravoval zmrzlinové poháry.

Lili se ulevilo. Týna asi nesměla poháry dělat sama, a tak jim do nich nemohla ani naplivat. Když ale Lili zaslechla, o čem si s kolegou povídá, její radost se rázem rozplynula. Týna zrovna vykřikovala: „Vždyť ti to říkám! Ta holka umí mluvit se zvířaty! Pracuje v zoologické zahradě jako tlumočnice a překládá, co zvířata říkají.“

Lili ztuhla hrůzou. Týna prozradila její tajemství! A to přesto, že jak ona, tak i všichni ostatní zaměstnanci ředitelce zoologické zahrady svatosvatě slíbili, že si to nechají pro sebe!

Muž Týnu vyslechl, zakroutil hlavou a rozesmál se: „Co to meleš za hlouposti?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lili Větroplaška 4: Šimpanzi nejsou....
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.