Magnus Chase
a bohové Ásgardu
Příběhy z devíti světů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Rick Riordan

Magnus Chase a bohové Ásgardu: Příběhy z devíti světů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2018 by Rick Riordan

Translation © Dana Chodilová, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-253-4171-1

ISBN e-knihy 978-80-253-4282-4 (1. zveřejnění, 2019)

Zvláštní dík za pomoc s touto knihou patří Stephanii True Petersové

ÁSGARD:
Další setnutá hlava
(ÓDIN)

MÍ EINHERJOVÉ ŘÍKÁVAJÍ: Někdy jsi sekera, jindy zas setnutá hlava. Ta hláška se mi tak líbí, že jsem ji nechal dát na trička, která pořídíte v dárkovém obchodě hotelu Valhala.

Coby Všeotec, bůh moudrosti, vládce Ásů a celého Ásgardu, obvykle bývám ta sekera. Silná. Mocná. Všechno mám pod kontrolou.

Obvykle ano. Ale jednoho dne, není to tak dávno… No, řekněme, že to trochu nevyšlo.

Začalo to tím, že mě Hunding, portýr z Valhaly, informoval o nepokojích v hodovní síni padlých.

„Nepokoje?“ podivil jsem se, když jsem otvíral dveře do síně.

Plác!

„Vlastně pořádná bitva, vládce Ódine.“

Sloupl jsem si syrový plátek Saehrímniho z tváře. „To vidím.“

Nebyla to jenom pořádná bitva. Byla to pořádná bitva valkýr. Zhruba tucet mých služebnic, které vybírají duše zabitých, nade mnou kroužilo a bombardovalo se navzájem masem kouzelného hodovního zvířete, bramborami, chlebem a dalšími poživatinami.

„Dost!“

Můj hlas se prohnal síní jako šoková vlna. Veškerý boj ustal.

„Upusťte zbraně.“

Saehrímniho stejky i s přílohami popadaly na zem.

„A teď ten binec ukliďte a uvažujte o tom, co jste provedly.“

Zatímco se valkýry rozběhly pro mopy, pokynul jsem Hundingovi, který se krčil v rohu. „Pojď se mnou.“

Proplétali jsme se hotelem Valhala, věčným domovem einherjů – smrtelníků, kteří zahynuli hrdinskou smrtí. Mé ušlechtilé valkýry mají za úkol vodit zemřelé sem, kde stateční válečníci trénují na bitvu po boku bohů proti obrům při ragnaröku, dni zkázy. (Chcete-li zjistit něco víc o tomto programu posmrtného života, sáhněte po mé informační příručce Smrt pro boj, boj na smrt!)

Zastavil jsem se pod kamenným schodištěm. „Po smrti Gunilly, kapitánky valkýr, některé mé pomocnice… zdivočely.“ Osahal jsem si tvář, kam mě zasáhla flákota. „Doufal jsem, že si valkýry vyberou novou kapitánku samy. Protože to neudělaly, musím zasáhnout.“

Hunding vypadal, že se mu ulevilo. „A máš představu o nějaké náhradě, vládce Ódine?“

Bohužel ne. Samirah al-Abbásová, kterou jsem si vyhlédl, se raději stala mou pomocnicí pro speciální úkoly. Další variantu jsem neměl – zatím.

„Řekni pánům, aby za hodinu přivedli kandidátky do zasedací místnosti. Kdybys mě potřeboval, budu sledovat devět světů z Hlidskjalfu. A – Hundingu?“

„Ano, vládce Ódine?“

„Ne, abys mě potřeboval.“

Vystoupal jsem po schodech ke svému pavilonu a zabořil se do Hlidskjalfu, kouzelného trůnu, z něhož jsem mohl nahlížet do devíti světů. Zadnici mi polaskalo hebké sedátko lemované hermelínem. Párkrát jsem se pořádně nadechl, abych se soustředil, a obrátil jsem se ke světům, které se přede mnou rozkládaly.

Obvykle začínám povšechným obhlédnutím své vlastní říše, Ásgardu, a pak projedu zbývajících osm: Midgard, říši lidí, království elfů Álfheim, Vanaheim, domov Vanů, Jotunheim, zemi obrů, Niflheim, svět ledu a mlhy, Helheim, říši neuctívaných mrtvých, Nidavellir, šerý domov trpaslíků, a Múspellheim, domov ohnivých obrů.

Tentokrát jsem se zadrhl už v Ásgardu. Kvůli kozám.

Konkrétně kvůli Thorovým kozám Marvinovi a Otisovi. Stáli na Bifröstu, radioaktivním duhovém mostu, který spojuje Ásgard s Midgardem, navlečení do spacích overalů. Ale po Thorovi ani vidu, ani slechu, což bylo divné. Obvykle si Marvina a Otise hlídá. Každý den je zabije a sní a oni do rána zase ožijí.

Ale ještě divnější byl Heimdall, strážce Bifröstu. Poskakoval kolem po všech čtyřech jako nepříčetný. „Takže po vás chci tohle,“ vykládal Otisovi a Marvinovi mezi jednotlivými skoky. „Dovádějte. Skotačte. Poskakujte. Ano?“

Rozhrnul jsem mraky. „Heimdalle! Co se to tam, u všech mrtvých, děje?“

„Á, nazdárek, Ódine!“ Z Heimdallova hlasu, pištivého od helia, mě rozbrněly zuby. Mávl na mě svým phabletem. „Natáčím na snapchat video o rozkošných kůzlátkách. To teď v Midgardu letí. Letí!“ Zamával rukama, aby mi to názorně předvedl.

„Já nejsem kůzlátko!“ vyštěkl Marvin.

„Já jsem rozkošný?“ žasl Otis.

„Odlož ten phablet a okamžitě se vrať ke svým povinnostem!“

Podle proroctví se obři jednoho dne nahrnou na Bifröst, což bude signál, že začíná ragnarök. Heimdallovým úkolem je zadout na poplach na roh Gjallar – což těžko zvládne, jestli bude točit šoty na snapchat.

„Můžu nejdřív dodělat to kozí video?“ zaprosil Heimdall.

„Ne.“

„No jo.“ Obrátil se k Otisovi a Marvinovi. „Balíme to, kluci.“

„Konečně se napasu,“ oddechl si Marvin a vrhl se z mostu do skoro jisté zkázy a brzkého oživení. Otis zabručel něco o trávě, která je na druhé straně zelenější, a skočil za ním.

„Heimdalle,“ spustil jsem přísně, „musím ti připomínat, co se stane, jestli jen jediný jotun proklouzne do Ásgardu?“

Heimdall svěsil hlavu a ukázal si na ni. „Emotikon omluvná tvář.“

Povzdechl jsem si. „No dobře. Já –“

Zachytil jsem nějaký pohyb v zahradě hotelu Valhala. Podíval jsem se pořádně, a okamžitě jsem toho zalitoval.

Stál tam rozkročený Thor, oblečený jenom v kožených kraťasech, ukláněl se, kroutil se, dělal dřepy a k tomu prděl. Ke kotníku měl přivázaný přístroj tvarovaný jako valknut, symbol tří propletených trojúhelníků.

„U mé svaté maličkosti, co to tam můj syn provádí?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„Kdo, Thor?“ Heimdall se ohlédl přes rameno. „Rozcvičuje se před během po devíti světech.“

„Před během. Po devíti světech,“ opakoval jsem.

„Jo. Jestli se svým FitnessKnutem – tou věcí, co má na kotníku – urazí deset milionů kroků, vyslouží si štěk v nějakém midgardském televizním pořadu. Proto mi svěřil svoje kozy. Prý by ho zpomalovaly.“

„To je absurdní!“

„Ani ne. Nejsou moc rychlé. Teda pokud se neřítí z mostu.“

„Tak jsem to nemyslel… Ale to je jedno.“ Udělal jsem z dlaní hlásnou troubu. „Thore! Thore!“

Heimdall si poklepal na uši. „Poslouchá kameny.“

„Myslíš Stouny?“

„Ne, jenom kameny. Valící se balvany, štěrk, kamení.“

Naštěstí zrovna v tu chvíli vlétl do pavilonu posel se zprávou, že můžu přijít na setkání pánů.

„Konečně,“ mumlal jsem si po cestě do zasedací místnosti. „Konečně chvilka zdravého rozumu.“

Otevřel jsem dveře a přistihl své věrné poradce, jak se točí v luxusních kožených křeslech.

„Kdo to vydrží nejdýl a nepoblije se, vyhrál!“ povykoval jeden z Eriků.

„Páni!“ zaburácel jsem. „Uklidněte se!“

Mí poradci si rychle přitáhli křesla ke stolu (až na Snorriho Sturlusona, který přivrávoral k nejbližšímu koši a vyzvracel se). Zasedl jsem do čela a pokývl Hundingovi. „Přiveď kandidátky.“

První uchazečkou byla Freydis, dcera Erika Rudého. Svého času to bývala dobrá valkýra. Ale soudě podle nahrbených zad, prázdného úsměvu a mléčných očí k ní roky nebyly moc laskavé.

„Eriku,“ poznamenal jsem, „tvá dcera je vysloveně prastará.“

Erik na mě namířil ukazováky. „Prastará, to se rovná zkušená, nemám pravdu?“

„V tomhle případě ne.“ Poděkoval jsem Freydis za dosavadní služby a dovolil jí, aby se odbelhala.

Další byla Kara, dobromyslná, ale nemotorná a uhihňaná buranka. Stala se valkýrou jedině díky tomu, že se už pár set let kamarádí s Helgim, manažerem hotelu Valhala. Milá holka? Ano. Hodna vést mé válečnice?

„Kdepak,“ zničil jsem naději v Helgiho pohledu.

Davy Crockett doporučil Boudiku, obávanou královnu Keltů a valkýru od roku 61. Vtrhla dovnitř, zamávala mečem, přejela místnost netrpělivým pohledem, zaklonila hlavu a vztekle zařvala.

Stiskl jsem si kořen nosu. „Ještě že příští kandidátka nemůže být horší.“

Příští kandidátka byla horší.

Dovnitř se všourala vetchá babizna s ucouranými šedými vlasy a ve špinavých otrhaných hadrech. Jen se ke mně donesl její smrad, hned jsem ji poznal. Vyskočil jsem ze sedadla a přivolal si Gungnir, svůj kouzelný oštěp. „To jsi ty!“

Čarodějnice zachroptěla: „Ááá, pamatuješ si mě, co, starej Jednoočko?“

„Vyhnal jsem tě od valkýr už před stovkami let!“ Zabodl jsem se vražedným pohledem do pánů. „Kdo se opovážil přivléct přede mě tuhle ježibabu?“

„Ale ne, na ně neječ,“ obula se do mě. „Doslechla jsem se, že vybíráš novou kapitánku valkýr, a neodolala jsem, musela jsem se přijít ukázat.“ Vychrchlala si cosi odporného do dlaně a otřela si to do hábitu.

„Prosím o prominutí, vládce Ódine,“ zašeptal Hunding, „ale kdo to je?“

„Hladgunnr,“ zavrčel jsem. „Dcera Hel, vnučka Lokiho. Obtěžovala svými kousky celou Valhalu.“

Hladgunnr zavýskla. „Vzpomínáš, jak jsem udělala cestičku z ořechů a přivedla Ratatoska k Laeradru?“

„Tos byla ty?“ vykřikl Snorri. „Kvůli veverčiným urážkám zkysla koze Heidrún mléčná medovina!“ Zabořil si obličej do dlaní. „S večeří byl konec!“

„To nestálo za řeč!“ Zamrkala na mě. „Žertíky, to je moje.“ Vzduch kolem ní se zachvěl, začala se scvrkávat.

V hlavě se mi rozezněl poplach. „Hladgunnr zdědila Lokiho prolhanost, ale měnit se neumí!“

Podvodnice zavřískala smíchy a proměnila se v orla s bílou hlavou.

„Jsi Utgard-Loki.“ Pány projel nával strachu, když jsem vyslovil jméno krále horských obrů. Máchl jsem po ptákovi ostrým koncem Gungnir. „Jak ses dostal do tohoto světa?“

Orel se zaculil. „Naskytla se nečekaná příležitost. Chopil jsem se jí.“

Ušklíbl jsem se. „Heimdall a jeho kůzlata.“

„Já nejsem kůzle!“ zaslechl jsem Marvina odněkud zvenku hotelu.

„A co Hladgunnr?“ chtěl jsem vědět.

„Přišla za mnou, když jsi ji vyhodil. Ztělesněný smrad, ale hotová studnice informací, až do samého konce. Teda jejího konce.“ Utgard-Loki si přejel špičkou křídla po krku. „Napodobit ji byla hračka. A ztrapnit tě před tvými pány, to je prémie navíc.“

Už jsem slyšel dost. Napřáhl jsem se a mrštil po něm kopí. Gungnir nikdy nemine, a přece prolétl kolem orla. Jak to…?

Utgard-Loki se krákavě zachechtal. „Mocný Ódin, popletený kapkou deformační magie? Tohle je teda den!“

Zamrkal jsem a zjistil, že orel už nesedí na stole – možná ani nikdy neseděl –, ale u otevřeného okna. Zasalutoval mi křídlem a rozletěl se ke vzdáleným horám Jotunheimu.

Svezl jsem se do křesla. „Ven.“

Páni se rychle poroučeli. Rozhostilo se ticho a mně se v hlavě převalovala jediná myšlenka: někdy jsi sekera, jindy zas setnutá hlava.

Nikdy v životě jsem se necítil takhle setnutý. Nelíbilo se mi to. A tak jsem se rozhodl, že se stanu sekerou.

„Hundingu, přestaň se schovávat na chodbě a pojď sem.“

Portýr strčil hlavu do dveří. „Já jsem se neschovával,“ bránil se. „Já tam postával.“

„Pojď dovnitř. Potřebuju od tebe tři věci. Zaprvé: zjisti, jak vystopovat Thorův FitnessKnut. Průběžně mi hlas, kde se nachází.“

„Nedělá běžný okruh po devíti světech?“

Ušklíbl jsem se. „Thor má příšerný orientační smysl. Bude se pohybovat nevyzpytatelně. Zadruhé: zařiď, aby skupiny einherjů podnikaly nečekané útoky na Bifröst. Chci vědět, jestli Heimdall dává pozor.“

„Velmi dobře, pane. A ta třetí věc?“

„Informuj pány, že ode dneška budu nějakou dobu nedosažitelný.“ Proměnil jsem se ze statného jednookého boha moudrosti v krásnou dvouokou ženu v kroužkovém brnění. „Vmísím se mezi valkýry a sám se rozhodnu, která z nich si zaslouží být kapitánkou.“

Hunding povytáhl huňaté obočí. „To tě napadlo díky Utgard-Lokimu, vládce Ódine?“

„Moudrost se dá posbírat odkudkoliv, dívá-li se člověk pořádně.“ Odmlčel jsem se a uvažoval. „Tohle taky dáme na tričko. A – Hundingu?“

„Ano, můj pane?“

Proměnil jsem se zpátky do své pravé podoby. „Stáhni mi do phabletu videa s roztomilými kůzlátky. Musím zjistit, co na tom všichni mají.“

MIDGARD:
Kvůli tomuhle nesnáším nákupy oblečení
(AMIR FADLAN)

„MÁŠ STRAŠLIVOU RÁNU, AMIRE.“ Má snoubenka, Samirah al-Abbásová, na mě nevěřícně zírala.

„Fakt?“ Shlédl jsem na svůj úbor. „Ale je to smoking!“

„Bledě modrý smoking!“

„S volánkovou košilí do barvy a vázacím motýlkem,“ bránil jsem se. „Půjčil mi to strýc. Tvým prarodičům se to bude líbit, ne?“

„Jid a Bibi slaví zlatou svatbu!“ vyhrkla Sam. „Nemůžeš si přece vzít –“

„Samirah.“ Z kuchyně se vynořil můj táta. „Dělá si z tebe legraci.“

Saminy hnědočervené oči nebezpečně zaplály. Najednou mi došlo, že vystřelit si z valkýry nebyl nejrozumnější nápad.

„Zrovna se chystám k Blitzenovi do salonu,“ ujistil jsem ji rychle. „Tam si vyberu něco pořádného, slibuju.“

„Půjdu s tebou, jenom pro jistotu,“ oznámila mi Sam.

Táta si odkašlal a povytáhl obočí.

„Neboj, tati,“ uklidňoval jsem ho. „Blitz nám tam bude dělat křena.“

„To rád slyším,“ odpověděl otec. „Ale spíš jsem ti chtěl navrhnout, ať se předtím převlečeš.“

„No jo. Jasně. Dej mi pět minut.“

Rozběhl jsem se do svého pokoje a začal se svlékat. Najednou jsem ztuhl. Koutkem oka jsem zahlédl, jak se za oknem mihl stín. Někdo byl na požárním schodišti. Vlasy v zátylku se mi zježily, srdce se mi rozbušilo. Po špičkách jsem se přikradl blíž a poodtáhl záclonu.

Proletěl kolem mě holub. Uskočil jsem, zakopl a přistál na zadku.

„Pitomej pták,“ ulevil jsem si. Rychle jsem se ze smokingu převlékl do vybledlých džínsů a bílého trička a pospíchal zas dolů.

Sam zrovna telefonovala. Ódin, naznačila mi. Chvíli poslouchala, pak zavěsila a omluvně se po mně podívala. „Musím jít. Naléhavé vyzvednutí einherje. Určitě to nepotrvá dlouho. Přijdu za tebou k Blitzenovi. Nic nekupuj, dokud nedorazím!“

Doprovodil jsem ji ke dveřím. Sam se rozhlédla na obě strany, vyskočila do vzduchu a odletěla.

„Na tohle si nikdy nezvyknu,“ zabručel jsem.

Na rozdíl od většiny smrtelníků umím prohlédnout glamour, kouzelnou sílu, která maskuje skutečnost. Můžu za to děkovat – nebo nadávat – Magnusi Chaseovi. Myslel si, že bych měl vědět o valkýrském životě své snoubenky. Uvažoval jsem, co si o jejím zmizení pomyslel můj táta. Že ji bleskurychle nabral Uber?

Mít takhle otevřenou mysl není vždycky fajn. Cestou do salonu To nejlepší od Blitzena jsem kupříkladu minul Thora. Viděl jsem ho takového, jaký je doopravdy: zpocené, svalnaté, zrzavé božstvo v krátkých kožených kalhotách, které nenechávaly moc prostoru fantazii. Ale podle toho, jak mu chodci horempádem uhýbali z cesty, možná i oni viděli jeho pravou podobu.

To nejlepší od Blitzena, luxusní módní salon, který vlastnil a provozoval Samin kamarád trpaslík, mi pomohl vymazat Thorův obrázek z hlavy. Móda je mi celkem ukradená, nesnáším jenom hipsterské mužské drdoly, ale Blitzenovy pestré modely mě zaujaly. Nikdo jiný o ně zájem neměl, byl jsem v obchodě sám.

„Hej, Blitzi, jsi tu?“

Zezadu se vynořil hubeňour s očima blízko u sebe a řídkým knírem. Přitáhl si ruce na prsa, jako když panáčkuje křeček. „Trpaslík tu zrovna není,“ informoval mě tenkým, pištivým hláskem. „Já jsem Stan. Mohu vám nějak pomoci?“

Nakupovat oblečení pro mě znamená popadnout z hromady džínsů tu správnou velikost. Nejsem zvyklý mít na pomoc prodavače a netušil jsem, že Blitz nějakého zaměstnal. Na druhou stranu, tady na Newbury Street jsou nejexkluzivnější bostonské butiky a zákazníci asi čekají, že kolem nich bude někdo kmitat. A tak jsem opatrně souhlasil.

„No, asi ano.“ Vzal jsem si ze stojanu vedle sebe tmavě modré kalhoty. „Jdu na oslavu zlaté svatby, tak chci něco zvláštního.“

„Zvláštního. Ano.“ Kalhoty mi sebral a vrátil je na stojan. „Tyhle moc zvláštní nejsou.“

Vsadil bych se, že by Blitzen nesouhlasil, ale nekomentoval jsem to.

Stan si mačkal ruce a slídivýma očkama mi přejel po těle. „Jak jsem si myslel. Jste úhledný. Vysoký, ale ne moc. Nohy štíhlé.“ Vzhlédl ke mně. „Mám něco speciálního, co vám sedne jako druhá kůže. Počkejte tady.“

Nebudu lhát. Sotva Stan zmizel dozadu, málem jsem práskl do bot. Z toho chlápka mi naskakovala husí kůže. Ale oslava mě čekala už večer. Jestli nic nepořídím tady, nezbude mi než si vzít ten modrý smoking. Radši budu riskovat Stanovu divnost než Samin vztek.

Stan se vrátil a nesl světle hnědé kožené kalhoty. Pohladil materiál, který nepřipomínal běžnou kůži. „Zkuste si tyhle.“ Natáhl ruce a já si je od něj musel vzít. „Oblečte si je a už je nikdy nesundáte.“

„Hm, chcete snad říct, že je nikdy nebudu chtít sundat,“ opravil jsem ho.

„Budete je nosit navždycky!“

Stan se tak rozhorlil, až jsem zalitoval, že jsem vážně neutekl. Rozhodl jsem se, že si kalhoty vyzkouším, abych ho uklidnil. Pak řeknu, že mi nepadnou, jsou moc drahé nebo něco takového, a rychle zmizím.

Zvedl jsem kalhoty a v jasném světle zkušební kabinky si je prohlédl. Vypadaly přiléhavé, jako skinny džínsy, úzké u kotníků a upnuté na stehnech a bocích. Ta zvláštní kůže byla lehoučká a na dotek připomínala papír. Kalhoty se natahovaly, neměly zip, jen knoflík ze slonoviny u pasu. Z jediné hluboké kapsy vpředu vykukoval útržek pomačkaného žlutého papíru a na něm symbol, načmáraný červenohnědým inkoustem.

„Ještě jste si je neoblékl.“

Málem jsem vyskočil z kůže. Stan stál hned za závěsem, neslyšel jsem ho, jak se připlížil.

„Jo, momentík.“ Zasunul jsem papír zpátky do kapsy, skopl tenisky a sundal si džíny. Přitom mi vypadl na zem mobilní telefon. Napadlo mě, že pošlu Samirah zprávu, aby si pospíšila, ale pak jsem si vzpomněl, že má své valkýrské povinnosti. Zastrčil jsem telefon zpátky do džínsů a položil je na lavičku v kabince. Navlékl jsem si nové kalhoty a zapnul knoflík.

Ssssst! Zaznělo to, jako když hadice vysavače vsává papír, a kalhoty se mi přicucly na tělo.

„Hej! Co to sakra je?“

Závěs se roztáhl. Stan zamáchal rukama ve vzduchu. „Oblékl jste si je. Dobrovolně. Vlastníma rukama.“

„Jo, a teď si je zas sám sundám. Hned. Násilím!“ Moje prsty zápolily s knoflíkem, ale nechtěl se poddat. Zasunul jsem palce za pas a pokusil se tu věc stáhnout. Kůže se mě držela, jako by na mně byla namalovaná. Škubal jsem kalhotami u kotníků, tahal po stranách. Nepoddaly se, neroztrhly se.

„Ta kapsa. Podívejte se do kapsy!“ Stan zíral na kalhoty jako uhranutý, což mě znervózňovalo ještě víc.

„Není tam nic než kus papíru.“

Stan přistoupil blíž. „Podívejte – se – znova.“ Vyslovil to jinak, už ne tenkým a pisklavým hláskem, ale nepříčetně a nebezpečně. „Honem!“

„Dobře, dobře, klid! Už se dívám.“ Vjel jsem rukou do kapsy a překvapeně zamrkal. Moje prsty nahmataly minci, podle velikosti půldolar. Vytáhl jsem ho a polkl. „To je… zlato?“

Stan napřáhl dlaně spojené do misky. „Dejte mi ho.“

Celý omámený jsem mu ho upustil do rukou.

„Kapsa,“ zašeptal Stan. „Znova.“

Vytáhl jsem druhý zlaťák. Pak třetí a čtvrtý. Sotva jsem vylovil jeden, zhmotnil se tam další. Za pár vteřin přetékaly Stanovi zlaté mince z rukou na zem. Sehnul se a prohrábl prsty tu blýskavou hromádku.

Nenápadně jsem popošel k východu. „No jo, byla to legrace, ale jistě máte moc práce. Takže kdybyste mi laskavě řekl, jak ty kalhoty sundat, tak zas půjdu.“

„Nemůžete nikam jít,“ odtušil Stan a dál se mazlil s mincemi. „Dokud na sobě máte nábrók.“

„Nábrók? Co to znamená?“

Stan se na mě podíval a pomalu se usmál. „Nekrokalhoty.“

Zbledl jsem. Viděl jsem dost detektivek na to, abych věděl, že nekro znamená smrt. „Jenom aby bylo jasno, nábrók znamená smrtící kalhoty?“ Těžce jsem polkl. „Zabijí mě?“

„Ne. To jste špatně pochopil.“

Zaplavila mě úleva. „Já už si myslel –“

„Nábrók jsou kalhoty ušité z kůže mrtvého člověka.“

Připlácl jsem si ruce na pusu, abych se nepozvracel.

„Tyhle nekrokalhoty jsou v mojí rodině už celé generace,“ pokračoval Stan. „Vyrobil je můj předek, mocný čaroděj zběhlý v černé magii. Symbol na papíru je zaklínadlo napsané krví zemřelého. Vyrábí… tvoří zlaté mince. Navždycky.“

„Tak si ten papír vezměte!“ rozkřikl jsem se na něj. „Já to nechci.“

„Blázne!“ Stan vyskočil. „Zaklínadlo musí zůstat v kapse. Spustí se jedině tehdy, když si mužský potomek toho mrtvého dobrovolně a vlastníma rukama kalhoty oblékne.“

„Mužský potomek?“ Žilami se mi rozlila hrůza. „Chcete říct, že jsou –?“

„Ano, vyrobené z kůže vašeho předka.“

„Pfff!“ Zoufale jsem tahal za kalhoty. Nechtěl jsem nosit svého pradědečka ani nikoho jiného. Ale nedalo se s nimi hnout.

Stanovi se zaleskly oči. „Sledoval jsem tě, Amire Fadlane, a čekal na příležitost, abych ti je mohl dát.“

Vzpomněl jsem si na stín za oknem a znovu se mi začal zvedat žaludek. „Kde je Blitzen? Co jsi s ním –?“

Cingi-ling!

Zvonek nade dveřmi se rozezněl. „Amire? Blitzene? Je tu někdo?“ ozvalo se. „Páni, mohl bych to tu vykrást, a nikdo by si mě nevšiml.“

Nadechl jsem se. Alex.

Alex Fierro byl einherj proměnlivého pohlaví z hotelu Valhala a Samin nevlastní sourozenec. Zrovna mluvil jako kluk – a trochu naštvaně.

„Ty tuhle osobu znáš.“ Stan to řekl jako prohlášení, ne otázku. „Jestli je ti její život milý, zůstaneš zticha. I já se vyznám v černé magii.“ Sjel mě varovným pohledem, nasadil příjemnou tvář a vynořil se z kabinky. „Dobré odpoledne. Čímpak mohu posloužit?“

Skrz závěs jsem na Alexe trochu viděl. V nápadném růžovo-zeleném oblečení a s vlasy obarvenými na zeleno vypadal, že do tohohle salonu patří mnohem víc než já. Ale neviděl mě a já si netroufl na sebe upozornit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magnus Chase a bohové Ásgardu – Příběhy z devíti světů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.