Pomocníci přírody

Václav Krejčík

VODNÍK LABSKÝ

Otrávená voda

Všechno mě svědilo a taky jsem se musel pořád škrábat. Na předloktí se mi totiž vrátila ta šíleně otravná vyrážka. Bylo to až k zbláznění, všude samý pupínek. Voda v Labi, kde žijeme už od nepaměti, se totiž pořád zhoršuje. A taky náš druh je díky tomu na pokraji úplného vyhynutí. Vlastně jsme v řece zbyli už jen já s manželkou. A ani děti se nám nepodařilo přivést na svět. Do našeho chemicky znečištěného prostředí se žádné vodnické dušičce zřejmě nechce. A já se jim vlastně ani trochu nedivím.

Na chvilku jsem se vynořil na souš. Při správné vlhkosti vzduchu jsem dokázal vydržet klidně i dvě nebo tři hodiny venku. Sedl jsem si před vrbu a přemýšlel, co s námi bude dál. Co bych měl jako správný chlap vlastně udělat? Hlavou se mi honilo tisíce otázek, ale odpověď nepřicházela žádná.

Náš největší problém představovala ta zpropadená firma Chempavl, které není nic svaté. A klidně nám ty svoje jedy vypouští doslova přímo na hlavu. A přitom by stačilo, kdyby se chovali jen trochu šetrněji k prostředí kolem sebe. To by se nám hned žilo mnohem lépe. Vždyť na to, že naše prostředí není zrovna křišťálově čisté, jsme si zvykli už dávno. Ale tohle je zkrátka až přespříliš, stěžoval jsem si v duchu ohnuté vrbě, na které sedával už můj děda, snad i jeho děda, a možná že i celá rodová linie před nimi. Na potemnělém nebi nás sledoval obrovský měsíc. Zdálo se, jako by byl na dosah ruky. Muselo být zřejmě kolem úplňku. Jedna z letních teplých nocí, kdy tma není tak úplně černá. Jak si ji má ale vodník užít, když má tolik starostí o holé přežití. Ukápla mi malá slzička, kterou jsem hnedle schoval do rukávu. Tady v závoji noci si ji klidně můžu dovolit, ale doma ženě musím být pevnou oporou. Raději se už vrátím, aby si o mě zase nedělala starosti.

Manželka už připravovala večeři. Ve starém hrnci se vařil vývar z lopuchu a devětsilu. Moje oblíbená dobrota. Obvykle už v tuhle dobu mívala dávno nachystáno. Ale náš nezbedný kapřík se jí honil kolem plotny a nechtěl jí dát za nic na světě pokoj. Musela ho dokonce i na chvilku zavřít do klece.

„Je to syčák, měl bys ho občas vzít s lososy na cvičák,“ navrhla manželka.

„To není nic pro něj, útočí na mnohem větší ryby. Někdy je to s ním až o strach.“

Protočila panenky a hlasitě si povzdechla.

„Ale víc pohybu by jistě ocenil, v tom máš pravdu,“ doplnil jsem ještě.

„Řekni mi, kde se to v tom špuntovi bere?“

Pokrčil jsem rameny.

„Mám pocit, že by potřeboval zvlášť pevnou ruku,“ podívala se na mě trochu přísně.

„Ale neboj se, ráno ho nechám vyplavat za domem. Oni ho ty roupi hned přejdou,“ slíbil jsem jí.

„Jen cos odešel bůhví kam, přišla si k nám zase postěžovat ta stará bělice ze sousedství.“

„Ale copak?“

„Jeden ze synů prý včera málem spolknul háček. Naštěstí si ho na poslední chvilku všiml a sežral rybářům jen návnadu. Ale bylo to jen tak o šupinu.“

„To je mi ale pašák,“ skočil jsem jí do řeči.

„Byla z toho chudinka celá přešlá. Musel to pro ni být asi pořádný šok. Uvařila jsem jí pořádně silný hrnek vývaru z řas.“

„To se jí nemůžeš divit. Ale na druhou stranu všichni máme svoje starosti,“ podíval jsem se jí do očí se vší vážností.

„Tak povídej, co jsi tam nahoře zase vymyslel?“

„Vyprávěla mi vrba… “

„Ajéje!“ skočila mi do řeči teď zase ona.

„Já vím, je trochu upovídaná. Ale prý že za ní občas chodí zaměstnanci z městského úřadu na ochranu životního prostředí…“

„Chrání životní prostředí? To asi neodvádí moc dobrou práci. Podívej se kolem sebe a nenech se vysmát!“

„Snad nebude až tak zle.“

„Nebude až tak zle? Snad dobře víš, jak dopadly vodní dévy. Skoro všechny se už stáhly na Šumavu nebo jižní Moravu, kde je ještě příroda o něco míň zaneřáděná. Tady je potkáš stěží o víkendu. A to zdaleka není problém jen u nás ve vodě. Luční elfové, ti už jsou tady dávno vzácnost. Skřítkové a gnómové mizí skoro před očima. Jednorožce si naposledy viděl kdy? Jo, a o rusalkách se snad ani nemusíme bavit. Kdo mohl, už dávno utekl pryč. Snad kromě ohnivých salamandrů, kterým se daří nejspíš úplně všude, jsme tady skoro poslední!“

„Možná máš pravdu, ale tohle je náš domov.“

„Co chceš dělat? Otravovat se dál jedy?“ zeptala se přímo.

„Ráno má trochu zapršet. Zajdu se podívat za těmi jejich úředníky. Třeba budou rozumní a pomůžou nám.“

Nalila mi vývar do hlubokého talíře a dál už neřekla ani slovo.

Úřední šiml

Byl jsem prvně v životě na nějakém úřadu. Sedl jsem si na sedačku v čekárně, kam mě poslal ne moc ochotný pán z recepce. Ubíhaly minuty, celá hodina, až pak jsem po dvou lidech konečně přišel na řadu. Za stolem seděla nějaká prošedivělá, přitloustlá paní v kostkovaném saku. Výraz v jejím obličeji dost napovídal, že by nejraději byla úplně někde jinde než právě tam.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pomocníci přírody.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.