Host

Takis Würger

Klub

Der Club

Copyright © 2017 by Kein & Aber AG Zurich — Berlin

All rights reserved

Translation © Iva Kratochvílová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019
(elektronické vydání)

The translation of this work was supported by
a grant from the Goethe-Institut

Překlad této knihy podpořil Goethe-Institut

ISBN 978-80-7577-933-5 (PDF)

ISBN 978-80-7577-934-2 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-935-9 (MobiPocket)

Autor upozorňuje, že jména postav a institucí v tomto románu nemají nic společného se skutečností.

Nejedná se o pravdivý příběh.

Pokud existují reálné osoby a instituce se stejnými jmény a vlastnostmi jako v tomto románu, jde o naprostou náhodu.

Pro Mili

Hans

Na jihu Dolního Saska se rozkládá lesnaté pohoří Deister. Stával tam dům z pískovce, původně v něm bydlíval lesník a potom se řetězcem náhod a za úvěr z banky stal majetkem manželského páru, který se tam nastěhoval, aby paní měla kde v klidu umřít.

Sužovala ji rakovina, desítky maličkých karcinomů roztroušených v plicích, jako by jí do nich někdo vystřelil z brokovnice. Taková rakovina se nedá operovat a lékaři říkali, že nevědí, kolik času ženě ještě zbývá. Její muž architekt se proto vzdal práce a zůstal s ní doma. Když otěhotněla, onkolog jí doporučil potrat. Gynekolog řekl, že rodit může i pacientka s rakovinou plic. Porodila drobného, hubeného kojence s křehkými údy a hustými černými vlasy. Muž a žena zasadili za domem třešeň a synovi dali jméno Hans. Ten syn jsem já.

V mé nejranější vzpomínce ke mně maminka běží bosky přes zahradu. Má na sobě žluté lněné šaty a na krku řetízek z červeného zlata.

Když vzpomínám na první roky svého života, je vždycky pozdní léto a připadá mi, že rodiče pořádali spoustu slavností, při nichž dospělí pili pivo z hnědých láhví a my děti limonádu, která se jmenovala Schwip Schwap. Během takových večírků jsem pozoroval, jak si ostatní děti hrají na honěnou, připadal jsem si skoro jako normální kluk a zdálo se mi, že se mamince z obličeje vytratil stín, což ale možná způsobovalo světlo táboráku.

Většinou jsem se na ostatní díval ze zadního kouta zahrady, kde se popásal náš kůň. Chtěl jsem ho chránit, protože jsem věděl, že se bojí cizích lidí a nemá rád, když ho zkoušejí pohladit. Byl to anglický plnokrevník, kdysi to býval závodní kůň a maminka ho koupila od koňského řezníka. Jakmile uviděl sedlo, začal vyhazovat. Jako malého mě maminka vozila na jeho hřbetě, později jsem na něm sám jezdil po lese, držel jsem se jen stiskem stehen. Někdy jsem v noci vyhlédl ze svého pokoje do zahrady a poslouchal, jak maminka s koněm mluví.

Maminka znala v lese každou bylinku. Na bolení v krku mi vždycky uvařila sirup z medu, mateřídoušky a cibule a nemoc zmizela. Jednou jsem se jí svěřil, že se bojím tmy, vzala mě za ruku a šli jsme do nočního lesa. Řekla, že by nemohla žít s neustálým pomyšlením na to, že se bojím, což mě trochu zneklidnilo, protože strach jsem míval často. Nahoře na cestě vedoucí po hřebeni slétaly z větví světlušky a sedaly mamince na ramena.

Každý večer jsem přes prkna v podlaze dětského pokoje slýchal její kašel. Ten zvuk mi pomáhal usnout. Rodiče mi oznámili, že rakovina přestala bujet, ozařování, které mamince naordinovali po porodu, bylo úspěšné. Zapamatoval jsem si slovo „remise“, přestože jsem nevěděl, co znamená. Ale podle toho, jak se maminka dívala, když ho vyslovila, to bylo něco dobrého. Řekla mi, že jednou umře, ale že nikdo neví kdy. Věřil jsem, že dokud se nebudu bát, bude žít.

Nikdy jsem si nehrál. Trávil jsem čas tím, že jsem pozoroval svět. Odpoledne jsem chodíval do lesa a sledoval, jak se pohybují listy, kterých se dotýká vítr. Někdy jsem sedával vedle tatínkova ponku, přihlížel jsem, jak soustruží dubové dřevo, a čichal vůni čerstvých hoblin. Objímal jsem maminku, zatímco vařila marmeládu z bílého rybízu, a s uchem na jejích zádech jsem poslouchal, jak kašle.

Do školy jsem chodil nerad. Abecedu jsem se naučil rychle a čísla mě bavila, protože byla tajuplná, ale zpívat písničky nebo vyrábět kytky z kartonu mě nudilo.

Teprve když jsme v hodinách němčiny začali psát příběhy, pochopil jsem, že by mi škola mohla něco dát. Psal jsem texty o lese a maminčiných návštěvách u lékaře a díky těm příběhům mi svět už nepřipadal tak cizí, umožňovaly mi vytvářet řád, který jsem jinak postrádal. Za kapesné jsem si koupil deník a začal si do něj každý večer zapisovat. Nevím, jestli jsem byl šprt, ale pokud ano, bylo mi to jedno.

Ve škole byly různé skupiny: holky, fotbalisti, házenkáři, kytaristi, ruští Němci, kluci bydlící v krásných bílých domech na kraji lesa. Já jsem neměl rád žádný míčový sport a nehrál jsem na žádný nástroj, nebydlel v žádném z těch bílých domů ani nemluvil rusky. O přestávce se u mě zastavovaly holky, a když to viděli kluci z mé třídy, smáli se mi, takže jsem se často raději schovával za akvárium, kde jsem mohl být sám.

Na moje osmé narozeniny maminka poprosila ostatní rodiče, aby k nám přivedli své děti. Tiše jsem seděl, celý rozčilený jsem upřeně zíral na mramorovou bábovku na stole a přemýšlel o tom, jestli se ty děti budou se mnou kamarádit. Po svačině jsme hráli na schovávanou. Utekl jsem do lesa a vylezl na kaštan. Tady mě nenajdou, říkal jsem si s radostí. Zůstal jsem tam celé odpoledne a domů se vrátil až večer. Byl jsem pyšný, že mě nikdo nenašel, a ptal jsem se rodičů, kde jsou ostatní děti. Maminka řekla, že můj úkryt byl až moc dobrý, a vzala mě do náručí. Mé úkryty budou asi nadosmrti až moc dobré.

Když mi bylo deset, kluci o přestávkách často hráli s míčem hru, kterou si sami vymysleli, tak násilnou a tupou, jakou si můžou vymyslet jenom duševně nemocní nebo děti. Šlo při ní o to pronést míč až na druhou stranu hřiště a hráči druhého mužstva vám v tom směli bránit všemi prostředky. Jednoho dne, nedlouho před velkými prázdninami, dostal jeden kluk příušnice a zůstal doma. Potřebovali místo něho náhradníka a zeptali se mě, jestli nechci hrát s nimi. Z toho pomyšlení mě zachvátila panika, protože kluci se potili a já cizí pot nesnášel, a navíc jsem věděl, že neumím chytit míč. Odmítl jsem, ale oni řekli, že beze mě nemůžou hrát. Pár minut jsem tedy pobíhal sem a tam po trávě a těšilo mě, jak dobře se mi daří vyhýbat se situaci, kdy bych musel vzít míč do rukou. Jeden spolužák se na mě rozkřičel, ať se trochu snažím, jinak kvůli mně všichni prohrají. Vzápětí se mým směrem rozběhl s míčem jeden protivník, chodil už do osmé třídy a byl o hodně silnější než já. Vždycky jsem býval drobný a tenhle kluk hrál ragby v zemském výběru a teď se valil přímo na mě. Rychle jsem se rozmyslel, kde má to tělo, jež se na mě řítí, své nejslabší místo, celou vahou jsem vyskočil proti jeho pravému kolenu a rozkopl mu čéšku. Pak jsem vedle toho kluka klečel a opakoval mu, že mě to mrzí. Což on asi neslyšel, protože hlasitě brečel. Potom ho odvezla sanitka a jeho kamarádi mě chtěli zmlátit, tak jsem utekl, vylezl na topol a usadil se nahoře do tenkých větví. Nikdy jsem neměl strach, že bych mohl spadnout. Dole se shromáždily děti a házely po mně hroudami hlíny, které si přinášely z blízkého pole.

Když jsem přišel ze školy domů, už na mě čekal tatínek, stál v dílně a brousil dřevo. Mezitím mu totiž volal ředitel. Celou dobu jsem si říkal, že to všechno nebylo tak zlé, vždyť se mi přece nic nestalo, ale jen co jsem zahlédl tatínka a věděl, že jsem v bezpečí, rozplakal jsem se. Objal mě a já si oškrabával z košile zaschlou hlínu.

Tatínek byl tak trochu jako já, dost mlčenlivý, a vůbec si nevzpomínám, že by někdy hrál nějakou míčovou hru. Byl ale taky jiný než já, rád se hlasitě a dlouho smál a smích mu nakreslil do kůže vrásky. Toho dne položil po večeři mezi talíře boxerské rukavice z černé hovězí kůže. Řekl, že většinou je všechno v životě šedé, ale někdy existuje jenom dobro a zlo, a když silnější ubližují slabšímu, je to špatně. Dodal, že mě ráno přihlásí do sportovního oddílu. Vzal jsem rukavice a ohmatával jejich měkkou kůži.

Rodiče měli v těch týdnech návštěvu z Anglie, u stolu s námi sedávala maminčina nevlastní sestra, která skoro nemluvila německy a většinu dní prochodila po lese. Měl jsem ji rád, přestože jsem jí špatně rozuměl, když něco vykládala. Maminka mi vysvětlila, že její nevlastní sestra to nemá v hlavě v pořádku a já na ni mám být hodný, tak jsem jí každý den u kachního rybníčku natrhal kytku blatouchů a postavil jí je na noční stolek a jednou jsem ze stromu u kostela ukradl jablko, které bylo velké jako obě moje pěsti, a strčil jsem jí ho pod polštář, aby ho tam našla.

Až do osmi let jsem žádnou tetu neměl. Potom mi umřel dědeček a maminka se dozvěděla, že má nevlastní sestru, která žije v Anglii.

Teta přišla na svět následkem nějaké aférky, dědeček ji nikdy nepřijal za dceru. Po jeho smrti se ale maminka s tetou dokázaly nějak sblížit, přestože byly každá docela jiná. Začínalo to vzhledem, maminka měla vysokou postavu a z práce na zahradě silná předloktí. Teta byla drobná, skoro křehká, trochu jako já, a nosila úplně kraťoučký sestřih, což mi tehdy připadalo úžasné.

Ten večer, když tatínek položil na stůl boxerské rukavice, teta tiše ukusovala chleba. Malinko jsem se před ní styděl, protože mě viděla tak slabého, a udivovalo mě, že ona slabě vůbec nepůsobila, přestože byla taky drobná a na zátylku měla malý strup, který vypadal, že se nikdy nezahojí.

V noci občas přicházela ke mně do pokoje a sedávala na podlaze vedle mé postele. Když dnes nemůžu spát, dívám se někdy na podlahu u postele, a jestliže otočím hlavu rychle ze strany na stranu, mám na okamžik pocit, že tam pořád ještě sedí.

Toho večera tam zůstala dlouho a dívala se na mě. Trochu jsem se bál, protože mi to připadalo divné. Vzala mě za ruku a pevně ji stiskla, měla ruce jako malá holka.

Promluvila na mě německy, šlo jí to mnohem lépe, než jsem čekal, její přízvuk zněl legračně, ale nesmál jsem se.

„Když mi bylo tolik co tobě, byla jsem na tom taky tak,“ řekla.

„Proč?“

„Neměla jsem tátu.“

„To byl nějakej důvod?“

„Tenkrát jo.“

Dlouho jsme tak seděli, představoval jsem si, jak hrozný musel být život bez tatínka, a palcem jsem ji pohladil po hřbetě ruky.

„Ostatní ti ubližovali?“ zeptal jsem se.

Hlasitě se nadechla, stiskla mi ruku trochu silněji a řekla větu, kterou jsem nikdy předtím neslyšel: „Jestli se tě někdy dotknou, dej mi vědět, já je zabiju.“

Alex

Byl tak naivní. A měl fascinující měkký pohled, jako by se pořád něčím trápil. Jako by měl v každém oku ukrytou nějakou cizí, černou galaxii. Nikdy nezapomenu na tu noc, na jeho výraz. Hans to neví, ale patří k té malé hrstce důvodů, proč jsem tenkrát zůstala naživu.

V jednom z těch dnů, kdy pro mě nevycházelo slunce, jsem ho uviděla na zahradě sedět v trávě a posadila se vedle něho.

„Jak je?“ zeptala jsem se.

Černé vlasy měl husté jako srst nějakého zvířátka. Seděl vedle mě a já jsem v něm cítila stejnou tíhu, která mě přes den otupovala a v noci nutila být vzhůru.

„Je mi smutno, teto Alex,“ řekl.

Nejraději bych ho byla objala, ale neodvážila jsem se. Dlouho jsem věřila, že když se k někomu příliš přiblížím, moje zlé myšlenky na něho mohou přeskočit jako španělská chřipka.

Byl jako voda nahoře v lesích, mírný a tichý. Musela jsem na něho dávat pozor. Moje sestra to neuměla, vychovávala ho jen polibky. Co mu to bylo platné, že mu slíbala slzy, když ho děti ve škole chtěly zmlátit?

Občas jsem ho tajně sledovala při boxerském tréninku, stála jsem za dveřmi tělocvičny a pozorovala ho přes nažloutlé sklo. Nikdy jsem nechtěla mít děti a určitě by to nedopadlo dobře, ale pohled na toho chlapečka mezi pohupujícími se pytli písku, sbírajícího sílu do nich udeřit, mě dojímal. Bude se umět ubránit, jestliže mu někdo ukáže jak.

Hans

Do tělocvičny padalo večerní světlo, od stropu visely na řetězech boxovací pytle. Po tréninku jsem vždycky celý zpocený nasedl do auta. Tatínek se na mě při hodině díval, teď jsme tu spolu seděli a nic neříkali. Viděl jsem na něm, že je šťastný, nebo jsem si to tenkrát aspoň myslel.

Čtyřikrát týdně mě vozil na trénink a díval se. Potom nám maminka upekla brambory s cibulí a kyselými okurkami, říkala tomu selská snídaně. Jako dospělý jsem to párkrát zkusil uvařit, ale chutnalo to nějak jinak.

O pár týdnů později mě kluci ve škole znovu chtěli zmlátit. Zase jsem se před nimi dal na útěk, ale tentokrát jsem si to rozmyslel a zastavil se. Otočil jsem se a zvedl pěsti, jak mi to ukazoval trenér v boxu, pravičku k bradě, levou před hlavu ve výši očí. Nikdo na mě nezaútočil.

Trénoval jsem, až mě bolely klouby v prstech. Boxování pro mě bylo něco úplně jiného než ostatní sporty, protože ode mě nikdo nečekal, že se u toho budu radovat, a mohl jsem zůstávat sám se svými bolestmi, svou silou, svým strachem. Při boxování jsem se dostával tak blízko k jiným klukům jako nikdy předtím. Když jsme trénovali boj v klinči, čichal jsem jejich pot a vnímal jejich horkost. Dráždilo mě to, ze začátku se mi z toho často dělalo špatně, ale zvykl jsem si. Při vzpomínce na tu dobu si dnes myslím, že pro mě druzí lidé začali být snesitelní až poté, co jsem se s nimi začal prát. Nejraději jsem boxoval na distanc, s nataženými pažemi, a protivníka jsem si držel od těla.

Ve třinácti jsem nastoupil ke svému prvnímu zápasu a prohrál na body, to vím dodnes, ale protivníka si už nevybavuju. Tatínek seděl u ringu. V autě mi políbil klouby na ruce a řekl, že na mě ještě nikdy nebyl tak hrdý, na to se pamatuju přesně.

Když mi bylo patnáct, jeli jsme v listopadu na turnaj do Braniborska. Cestou, kousek před Berlínem, byla na mostě přes Havolu na vozovce vrstva ledu. Auto dostalo smyk a narazilo do svodidel. Tatínek vystoupil a šel proti vozidlům jedoucím za námi, aby nikdo nenajel do auta s jeho synem. Já jsem zůstal sedět na sedadle spolujezdce a bál se. Ve zpětném zrcátku jsem viděl domíchávač s cementem, který měl na čelním skle nalepený blikající nápis „Hansi“. Ten vůz tatínka zachytil maskou chladiče a roztříštil mu obličej. Domíchávač měl pomačkaný plech na přední kapotě. Na pohřeb si nevzpomínám, ani na následující měsíce.

O půl roku později jsem našel maminku ležet na zahradě, byla venku, protože jsem ji poprosil, aby mi večer posypala míchaná vajíčka pažitkou. Pohybovala se pomalu, koutky očí se jí leskly a vedle ní ležel košíček s čerstvou pažitkou, kterou pro mě ustřihla. Dívala se na mě. Připadala mi moc krásná.

Zavolal jsem záchranku, potom jsem seděl vedle ní v trávě, čekal a poslouchal, jak je chrastění v jejích plicích tišší a tišší. Stisk její ruky zůstal pevný, ale dech jí nakonec umlkl docela. Při pitvě se zjistilo, že umřela na včelí bodnutí, jed u ní vyvolal alergický šok.

Rakev byla z třešňového dřeva. Tatínek ji řadu let předtím vyrobil podle maminčina přání a vyřezal do dřeva květiny. Lidé házeli malou lopatkou do hrobu hlínu. Maminčina nevlastní sestra na sobě měla bílé šaty, vzala hlínu rovnou do ruky a pustila ji na rakev. To mě zaujalo a vzpomněl jsem si, jak maminka klečívala na zahradě a trhávala jahody, a tak jsem taky sáhl do hlíny rukou.

Tatínek umřel, protože jsem chtěl boxovat v Braniborsku. Maminka umřela, protože jsem chtěl jíst vajíčka s pažitkou. Několik dnů jsem čekal, že se z té noční můry probudím, a když k tomu nedošlo, naplnila mě temnota tak silná, že se dnes divím, jak jsem to přežil.

Po pohřbu se mnou teta mluvila anglicky, plakala a při každém slově jí cukalo levé oční víčko. Nerozuměl jsem jí. Já jsem plakat nemohl, chtěl jsem křičet, ačkoliv jsem nikdy nekřičel.

V kostele měli za oltářem kříž a na ten jsem se díval. Ježíš, který na něm visel, měl ve tváři lhostejný výraz. Svlékl jsem si sako a tloukl pěstmi do kostelní zdi, až jsem si na levé ruce zlomil záprstní kost nad malíčkem.

Alex

Francisco Goya počátkem roku 1792 ohluchl, onemocněl tak silnou horečkou, až z toho ztratil sluch. Poté se odstěhoval z Madridu do jedné venkovské vily a tam namaloval na stěny jídelny a salonu čtrnáct obrazů. Nijak ty obrazy nepojmenoval. Můžeme předpokládat, že je nemaloval pro nikoho jiného, jenom pro sebe. Říká se jim pinturas negras, černé malby. Krásný název, podle mého.

Temná, rozčilující díla, plná násilí, nenávisti a šílenství. Jsou geniální, ale těžko se na ně dívá. Jeden obraz představuje boha Saturna, který požírá svého syna, protože mu věštba předpověděla, že ho jeden z vlastních synů svrhne. Říká se, že se Goya kvůli své hluchotě zbláznil. To šílenství je v očích boha na obraze.

Je to součást mé nemoci, jestliže cítím, že ke mně obrazy promlouvají, nebo se to stává i jiným lidem?

Když umřela moje sestra, šílenství už v mém životě bylo. Není mi zatěžko to přiznat, protože to mnohé vysvětluje. Lékaři tomu tak neříkali, mluvili o disociaci a traumatu, ale já vím, že jsem se potýkala se šílenstvím. Musela jsem ho porazit sama. Kdybych si vzala Hanse k sobě, zničila bych nás oba. Nakazily by ho moje temné myšlenky. Věděla jsem, jaké to je vyrůstat bez normální rodiny, ale já bych pro něj normální rodinu stejně vytvořit nemohla. V internátě byl v bezpečí.

Goyův obraz Saturna vyjmuli ze zdi a dnes visí v Pradu. Všichni jsou nadšení z těch očí, ale ty přece vůbec nejsou rozhodující. Rozhodující je jedno místo, které kdosi přemaloval, protože by lidi příliš rozčilovalo. Já jsem si ten obraz pořádně prohlédla. Pod tmavými plochami táhnoucími se přes Saturnův podbřišek lze rozpoznat, že ho Goya namaloval se ztopořeným penisem.

Já bych toho chlapce strhla s sebou do propasti. Ještě jsem nebyla připravená. Ještě jsem to nebyla já.

Hans

Koně odvezli. Já jsem šel do internátu. Mým zákonným zástupcem se stala teta, myslel jsem, že si mě vezme k sobě, ale neudělala to. Neodvážil jsem se jí zeptat, proč se tak rozhodla. Prodala náš dům v lese a z utržených peněz mi zaplatila jezuitské gymnázium. V reklamní brožuře se o internátu psalo: „Slušnost a pořádek v každodenním životě, respekt vůči bližním a ochota pomáhat jsou podstatné pro to, aby byl každému studentovi zaručen spořádaný pobyt v internátě a usilovný, na učení a výkon zaměřený školní život.“ Ta věta mě zneklidňovala.

V kufru jsem měl patery kalhoty a pět košil, spodní prádlo, ponožky, vlněný svetr po tatínkovi, řetízek po mamince, čepici, větvičku z naší třešně, svůj hnědý nelinkovaný deník a černé boxerské rukavice z hovězí kůže.

Svatojánská kolej stála na úbočí Bavorského lesa a mně připadala jako rytířský hrad, s věžemi a s cimbuřím na hradbách. Po staletí sloužila jezuitům jako poklidné útočiště, za druhé světové války se tam scházeli někteří členové odbojové skupiny Kreisavský kroužek a spřádali plány na zavraždění Adolfa Hitlera.

Když jsem internát viděl poprvé, mezi smrky prosvítalo slunce a fén přinášel do země italské teplo. Považoval jsem to za součást celého toho klamu.

První den v internátě jsem se ocitl v pokoji představeného, byl to vlídný mladý muž, seděli jsme u stolu pokrytého lněným ubrusem. Ohmatával jsem látku pod hranou stolu a myslel při tom na maminčiny žluté šaty.

Představený řekl, že chápe, že budu potřebovat nějaký čas, ale já jsem věděl, že nechápe vůbec nic. Na čele měl bradavici a usmíval se, ačkoliv k tomu nebyl žádný důvod. Vrtalo mi hlavou, proč si při tom zapisoval nějaké poznámky.

Ve Svatojánské koleji musel každý student v pondělí ráno odevzdat vzorek moči ke kontrole, jestli v ní nejsou stopy omamných látek. Studenti byli buď synové bohatých podnikatelů, nebo kluci, kteří to s drogami tak přeháněli, až si jejich rodiče řekli, že mniši si s nimi třeba poradí lépe.

Na hradě žilo dvanáct mnichů, jedenáct z nich vyučovalo, dvanáctý byl kuchař, jmenoval se páter Gerald a pocházel ze Súdánu. Měl jsem ho rád, protože byl jiný a měl smutný úsměv. Páter Gerald byl nemluvný, a když už něco utrousil, bylo to anglicky a jeho hlas zněl hluboce a cize. Všechna jídla vařil moc doměkka.

První den jsem šel do umývárny a díval se na umyvadla visící na stěně jedno vedle druhého, spočítal jsem je, bylo jich čtyřicet, vypadalo to, že všichni tu musí žít úplně stejně. V noci mě pár studentů zasypalo papírovými kuličkami, které sežvýkali do tvrdých nábojů. Dělal jsem, že jsem si toho nevšiml. Později mi ukradli polštář. Po několika týdnech mi jeden starší kluk dal záhlavec, když jsme čekali ve frontě v jídelně. Cítil jsem, jak mi zrudly uši, a zašklebil jsem se, protože jsem nevěděl, co jiného bych měl udělat, bolelo to jen trošku. Ten kluk stál za mnou a hlasitě se zeptal, jestli se mi stýská po mamince a jestli právě kvůli tomu po nocích kňučím ze spaní. Otočil jsem se a pěstí jsem ho hákem praštil do obličeje, mlasklo to, jako když se otevře sklenice s marmeládou.

Všechno to pozoroval páter Gerald a chytil mě za ramena. Myslel jsem, že budu vyloučen ze školy, a byl jsem rád, protože jsem doufal, že bych se pak mohl odstěhovat k tetě do Anglie. Nevěděl jsem, že internát potřebuje peníze, protože pár mnichů investovalo do islandských high-tech podniků a prodělalo velké sumy z nadačního jmění. Kluk, kterého jsem praštil, byl navíc známý výtržník a představeného určitě vskrytu potěšilo, že si musel poležet na marodce. Za trest mi uložil jenom přeskládat vinný sklep.

Po té bitce se mi ostatní kluci vyhýbali. Nechával jsem je opisovat své úlohy z matematiky a jednou jsem se zeptal, jestli by si někdo nechtěl zahrát v lese na schovávanou, sbíral jsem k tomu odvahu několik dní. Umínil jsem si, že tentokrát neuteču tak daleko, ale kluci neměli zájem a říkali, že schovávaná je dětinská hra. Myslel jsem si, že jim musím říct něco víc o sobě, tak jsem vykládal, že mi pomeranče chutnají po dobrodružství a že jemné vlásky vzadu na krku některých dívek vypadají jako cukrová vata. Kluci se mi vysmáli.

Jeden mnich mi řekl, ať prostě ignoruju, že jsem chudší než jiní studenti, a dal mi bibli, ve které byla hedvábná záložka zastrčená do Starého zákona k Jobovi: Hospodin dal, Hospodin vzal; jméno Hospodinovo buď požehnáno. Vylezl jsem až nahoru na kostelní věž a zahodil tu knížku daleko do Bavorského lesa.

Rozum jsem si zachoval, protože jsem se mohl věnovat sám sobě, což mě většinou dokonce i bavilo, četl jsem, chodil na procházky do lesa a zkoušel poznávat ptáky. To jsem se naučil opravdu dobře.

Jednou, když jsme v hodině náboženství už zase probírali První knihu Mojžíšovu, jsem se zahloubal nad tím, kterých sto lidí bych zachraňoval já, kdyby měl nastat konec světa. Sto lidí, kteří by stáli za to, aby šli do archy, jsem dohromady nedal, ale tu loď bych přesto zaplnil, širokou rodinou pátera Geralda. Nejvíc ze všeho mě ovšem zaměstnávala jiná myšlenka. To, co mě napřed zneklidnilo a potom rozesmutnilo, bylo poznání, že nikdo by na svou archu nepustil mě.

Stýskalo se mi po rodičích a stýskalo se mi po našem domě, po vůni staré prkenné podlahy, po nábytku, který vyrobil tatínek, po každém koutku mezi chladivými stěnami, se kterým se pojila nějaká vzpomínka. Trochu se to podobalo hladu, který jsem cítil, když jsem nesměl jíst před boxerským utkáním, protože jsem musel shodit dvě kila, abych se vešel do své váhové kategorie. Hlad jsem vnímal jako prázdnotu v břiše. Osamělost jako prázdnotu v celém těle, jako by ze mě zbyla jen slupka člověka.

Teta mi ze začátku psala jednou měsíčně anglické dopisy, ve kterých mě informovala hlavně o tom, co se dělo u ní v Anglii na univerzitě. Já jsem jí psal dlouhé dopisy o zvucích ve společné ložnici a o ostatních klucích, a taky že se mi zdává o tatínkovi bez obličeje, jenže ona o to nikdy neprojevila sebemenší zájem.

Vinný sklep, který jsem měl přeskládat jako trest za tu rvačku, byl chladný a dlouhý. Tu a tam jsem udělal pěstmi pár úderů do vzduchu. Ani jsem se neptal, jestli bych mohl v internátě pokračovat s boxováním. Rukavice ležely v kufru pod mou postelí. Svlékl jsem si košili a boxoval se vzduchem, až mi z pěstí začal odkapávat pot a při úderech dopadal na láhve. Ve tmě se pohnul nějaký stín.

„Your left is too low.“

Podíval jsem se na mnicha. Teď budu mít průšvih. Páter Gerald v černé kutně byl ve vinném sklepě prakticky neviditelný.

„You drop your left,“ řekl. Pravou dlaň držel zdviženou, jako by to byla boxerská lapa. Viděl jsem postavení jeho nohou a hned jsem poznal, že páter Gerald je boxer. Na okamžik jsem zaváhal, potom jsem napřáhl levou ruku a dotkl se pěstí jeho růžově zbarvené dlaně. Vždycky jsem si kladl otázku, jak to, že lidé s tmavou kůží mají růžové dlaně.

Páter Gerald o krok ustoupil a zdvihl obě ruce. Udeřil jsem: levá, pravá. Páter naznačil hák. Uhnul jsem. S každou další kombinací se rychlost úderů zvyšovala. Vinným sklepem zaznívaly údery pěstí do dlaní. Byl to rytmus jazyka, který si vystačí beze slov. Na závěr mi páter Gerald dovolil udělat tři tvrdé údery pravačkou. Zašklebil se bolestí a pak se zasmál.

„Já jsem Gerald.“

„Hans.“

Bylo to poprvé po dlouhé době, co jsem dobrovolně promluvil.

„Thank you,“ zamumlal jsem.

Dalšího dne jsem si strčil do batohu boxerské rukavice a vzal si je s sebou do vinného sklepa. Páter Gerald si přinesl dva malé tvrdé polštáře z pohovky, do kterých filetovacím nožem vyřezal otvory, aby se mu do nich vešly ruce. Byly to ty nejměkčí lapy, do jakých jsem kdy bušil.

„Let’s go,“ vybídl mě.

Hans

V internátě ubíhal měsíc za měsícem. Pokud jsem nebyl ve vinném sklepě, vysedával jsem ve věži vedle kostelního zvonu, protože jsem si tam mohl nerušeně číst. Někdy jsem se díval k okraji lesa a snil o tom, jak tam po maturitě začnu nějaký lepší život. Vždycky v celou hodinu se zvon rozezvučel, protože mnich dole zatáhl za provaz, a já si zacpával uši.

Potom jsem dostal dopis ofrankovaný dvěma šeříkově zbarvenými známkami s profilem královny Alžběty II. Na přední straně bylo malými písmeny napsáno moje jméno, měkkým, zaobleným písmem, o kterém jsem věděl, že patří tetě. Její dopisy nebyly nikdy srdečné, ale přesto jsem z nich míval radost, jiné dopisy jsem totiž nedostával.

Ze začátku jsem u Alex dvakrát strávil prázdniny, celé dny ale pracovala, a když jsme spolu večer seděli u stolu a pili teplé pivo, často plakala. Den co den mi postavila na stůl pivo, jako by to bylo úplně normální, a za svůj pláč se mi omlouvala.

Potom jsem tam už nejezdil a o svátcích a přes léto jsem zůstával u mnichů. V internátě jsem měl německou knihovnu a hodiny boxování s páterem Geraldem, nebylo to mnoho, ale pořád lepší než teta, která ve mně vzbuzovala pocit, že jsem ten nejosamělejší člověk na světě.

Dopis byl napsaný na světlehnědém papíře, anglicky a příliš stručně.

Milý Hansi,

dlouho jsem se Ti neozvala, já vím. Doufám, že jsi šťastný. Chtěla bych Tě pozvat do Cambridge. Je tu jedna záležitost, se kterou bys mi možná mohl pomoci. Náklady na cestu Ti uhradí St. John’s College.

S pozdravem

Alex

Četl jsem ten dopis pořád dokola a pokaždé jsem se zarazil u stejné věty: Je tu jedna záležitost, se kterou bys mi možná mohl pomoci. Měl jsem jen málo vlastností, které by mohly pomoct jiným lidem. Snad jsem uměl dobře naslouchat, protože jsem hodně mlčel. Páter Gerald říkal, že jsem talentovaný boxer, ale už dlouho jsem nestál v ringu. Ve škole jsem měl dobré známky, ale těch jsem dosáhl hlavně pílí. Učil jsem se, protože jsem trávil čas raději s knihami než sám. Za jediného přítele jsem mohl považovat mnicha ze Súdánu, ale ten byl dvakrát starší než já, takže se nepočítal, jak jsem si tehdy myslel.

Kdybych skočil z kostelní věže, nikdo by mě nepostrádal. Připadá mi zvláštní, že jsem nikdy nepocítil touhu skočit. Chtěl jsem mít kamaráda, se kterým bych si mohl dát pivo.

Vzpomínal jsem si na její bílé šaty. Nikdy jsem s tetou nevedl žádný delší rozhovor a od té noci, kdy mi seděla u postele v dětském pokoji, jsem věděl, že je tak trochu divná.

Po maminčině smrti jsem si ji vygoogloval a přečetl si její životopis na webové stránce jedné nadace pro handicapované děti, ve které se angažovala. Většinu z toho jsem si zapamatoval: Alexandra Birková, narozená ve Stoke-on-Trent v severní Anglii, studium dějin umění v Cambridgi, doktorát kdesi v New Yorku, ve dvaceti osmi letech profesorka v Cambridgi. V textu o její kariéře se psalo, že v patnácti vyhrála druhé místo v národní malířské soutěži a při udělování ceny poprvé v životě navštívila muzeum. Byla odbornice na evropské umění osmnáctého století a ve volném čase běhala ultramaratony, běhy na vzdálenost delší než čtyřicet dva kilometrů.

Večer toho dne, kdy mi od ní přišel dopis, jsem si vzal nahoru na kostelní věž deku a myslel na to, jak často jsem si přál, aby teta vyjela nahoru po jedné ze zdejších klikatých silnic, vyzvedla mě ze školy a objala mě, tak jako rodiče mých spolužáků vyzvedávali své děti, když začaly letní prázdniny. Aby pro mě přijela a odvezla mě k nějakému dobrodružství.

Nahoře v kostelní věži jsem si vybavoval její tvrdý obličej, hubené tváře bez jediného gramu tuku. Alex Birková mě nikdy neobjala, dokonce ani na maminčině pohřbu.

Noc byla studená a kostelní věží profukoval vítr, až se cínový zvon tiše rozezvučel.

O dva týdny později jsem seděl v St. John’s College v Cambridgi, v pracovně na nádvoří přiléhajícím ke kapli, a díval jsem se přes Alexinu hlavu na obraz, který za ní visel na zdi. Říkal jsem si, jestli staré obrazy během let ztmavnou, nebo jestli je už tak namalovali.

Nádvoří před její pracovnou vypadalo, jako by kamenné dláždění položili někdy ve středověku, a nejspíš tomu tak doopravdy bylo. Tvrdé kožené podrážky tisícovek studentů za ta staletí měkce ošlapaly každou hranu kamenných kostek dokulata. Opíral jsem se tam dole půl hodiny o stěnu a pozoroval studenty, vypadali jako mí spolužáci z internátu. Nemohl jsem na nich najít nic, co by je vzájemně spojovalo, ani žádnou zvláštnost, kterou by vynikali. Procházeli tudy mladí lidé tmavé pleti, Asiaté i běloši, studenti ve volných bavlněných kalhotách, v krátkých sukních, v oblecích, s batohy, s aktovkami, s plátěnými taškami, s knihami v ruce. Napřed jsem si myslel, že nic jako typický student cambridgeské univerzity neexistuje, ale pak jsem si všiml, že hlavně muži nesou hlavu o něco výš, než jsem byl zvyklý, zdálo se, že o trochu lépe vědí, co jsou zač, nebo to tak na mě aspoň působilo.

Alex měla pracovnu obloženou tmavým dřevem, bílé police vypadaly jako z Ikey a přetékaly knihami, které naskládala vedle sebe tak, aby všechny přesně lícovaly s přední hranou regálů. Každá police, každý kout zářil čistotou, v té místnosti nebylo jediné smítko, dokonce ani prach.

Na pozdrav jsme si podali ruku jako cizí lidé, a koneckonců jsme si cizí opravdu byli.

Měl jsem ve zvyku mlčet. Alex se na mě dívala a nic neříkala, jako by něco hledala v mých očích.

„Je… je to tu opravdu krásné,“ poznamenal jsem.

„Hodně lidí říká, že je to nejkrásnější kolej.“

„Hm, ano… krásné kameny.“

Podle mě vypadaly všechny koleje stejně, staré a schované za tlustými zdmi.

Alex na mě celou dobu zírala, ani jedinkrát ze mě nespustila oči.

„Víš, kdo tu kolej založil?“

„Lady Margaret Beaufortová,“ řekl jsem a těšilo mě, že to vím. Předtím jsem se prošel po nádvořích a tohle jsem si přečetl na nějaké kamenné desce.

„Víš taky jak?“ zeptala se Alex.

Zavrtěl jsem hlavou a podíval se z okna. Venku pod jabloní se několik Asiatek fotografovalo svými iPady.

„Lady Margaret zemřela v roce 1509, udusila se kostí z holouběte. Jeden její přítel, svatý biskup John Fisher, ji krátce předtím žádal, aby v Cambridgi založila kolej. Fisher musel být odvážný muž, nebo to byl možná jenom podvodník. V každém případě si po smrti lady Margaret obstaral její závěť a černým inkoustem na ni připsal, že část dědictví se má investovat do nové St. John’s College.“

Alex chvíli čekala.

„Víš, proč ti to vykládám?“ zeptala se.

Pokrčil jsem rameny.

„Protože podvod je někdy prostředkem, jak dosáhnout něčeho dobrého.“

Pohyboval jsem prsty v botách, občas jsem to dělával, když jsem byl nervózní. Asi jsem jí špatně rozuměl, pomyslel jsem si. Slovo „podvod“ se mi nelíbilo.

„Hansi, chci, abys tu studoval, dostaneš studijní místo a stipendium, zařídím to. Za to se staneš členem jednoho klubu. Pravděpodobně jsi o něm ještě nikdy neslyšel. Staneš se členem Pitt klubu.“

Dívala se na mě a čekala nějakou reakci.

„Promiň,“ řekl jsem bezdůvodně, ale Alex na to nereagovala.

Asiatky na dvoře se teď navzájem fotografovaly, jak vyskakují do vzduchu. Spoušť jejich iPadu byla zřejmě moc pomalá, ženy skákaly znovu a znovu.

Alex mluvila dál, zůstávala klidná.

„Tvým úkolem bude zjistit, co tam dělají univerzitní boxeři. Ty přece pořád ještě boxuješ, ne?“

„Promiň, nerozumím ti ani slovo,“ namítl jsem.

„Vím, zní to divně. Je to klub pro mladé muže tady na univerzitě, kteří si myslí, že jsou něco lepšího.“

„Klub?“

„Takový studentský spolek. Starý stovky let.“

„A to jsou všichni boxeři?“

„Ne, nejenom. Myslím si ale, že boxeři v tom klubu tvoří nějaké zvláštní sdružení. To se ovšem jenom domnívám. Jenže jestli je to pravda, bude to pořádný malér. Boxovala tam už spousta důležitých mužů.“

„A co si o nich teda myslíš?“

„To ti nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„V klubu bys pak kladl nesprávné otázky.“

„Já se mám odstěhovat do Anglie a ty mi ani neřekneš proč?“

„I tak se to dá brát,“ odpověděla.

Snažil jsem se uklidnit tím, že jsem zíral na obraz na zdi. Nepomáhalo to.

„To je šílený,“ ucedil jsem.

„S tím slovem bych zacházela opatrně.“

„Proč bych se sem měl stěhovat?“ zeptal jsem se.

„Je to nejlepší univerzita na světě.“

„Ale všechno to zní jako absolutní pakárna.“

„Dostaneš samozřejmě nové jméno, aby nikdo nepřišel na to, že jsme příbuzní, vždycky to tu tak děláme třeba s dětmi politiků a miliardářů.“

Usmíval jsem se a nevěděl proč, ale nemohl jsem přestat.

„O co tady vůbec jde?“

„Jde o zločin, Hansi. Potřebuji tvou pomoc, protože musím objasnit zločin.“

Dlouho jsem jen tak seděl.

„Zločin,“ zopakoval jsem tiše.

„V Pitt klubu,“ potvrdila teta.

„A co policie?“

„Ta nám nepomůže.“

„Alex, prosím tě promiň, není to všechno nějakej vtip, kterýmu nerozumím?“

Tvářila se vážně.

„Já vtipkuji málokdy.“

Díval jsem se ven, kde si jedna z Asiatek na chvilku sundala svetřík a nechala se vyfotit před jabloní polonahá. Měla špičatá prsa.

Zakoktal jsem se.

„Můžu si to rozmyslet?“

„Samozřejmě.“

Celý svět byl najednou vzhůru nohama. Alex mi podala ruku. Tentokrát jsem byl docela rád, že jsme se neobjali.

Rychlými kroky jsem vyšel z pokoje. Na nádvoří jsem se zeptal vrátného, proč se lidé nechávají fotografovat u toho stromu. Vrátný měl na hlavě buřinku a řekl, že prý všichni věří, že je to strom, pod kterým seděl Isaac Newton, když mu spadlo jablko na hlavu, ale že ten skutečný strom stával v parku a pokáceli ho za války, protože lidé potřebovali dřevo na topení.

Než jsem se vydal na nádraží, nějakou dobu jsem chodil po městě a rozhlížel se kolem. Procházel jsem se po nádvořích kolejí a pozoroval arkýře, knihovny a staré zdi. Alex mi už při mé první návštěvě vysvětlila, jak tohle místo funguje a že se vysoká škola skládá z autonomních kolejí, v nichž studenti i bydlí. Znělo to složitě.

Každý kamínek tu vypadal, že je důležitější než všechno, co jsem si kdy v životě myslel nebo čeho jsem se dotkl. Některé koleje připomínaly malé zámky a vrátní před nimi stáli jako stráže. King’s College měla kapli velkou jako katedrála, na trávníku za ní se pásla bílá kráva. Na nádvoří koleje Gonville & Caius rostly narcisy a já jsem chvíli poslouchal průvodkyni, která vykládala skupině turistů, že tam všechna schodiště doplnili rampami, aby se po nich mohl volně pohybovat Stephen Hawking. Před branou Trinity College hlídal vrátný v peleríně s fialovou podšívkou. Když jsem zkusil projít na nádvoří, zastoupil mi cestu a řekl něco, čemu jsem nerozuměl. Z trávníku trčely tabulky, které připomínaly, že je zakázáno na něj vstupovat.

Smrákalo se, nad městem ležela lehká mlha, voněla nedělním pečeným masem, uličkami pobíhali studenti, kteří ještě před chvílí byli každý jiný, ale teď si skoro všichni natáhli přes obleky, mikiny a halenky černé taláry, takže působili mnohem starší a mnohem důležitější. Vypadali trochu jako čarodějové. Tvořili jedno velké společenství. Zdálo se, že tihle mladí lidé proudí do jediného bodu, následoval jsem je do kaple v St. John’s College, velké a monumentální, s barevnými okny a klenutou střechou. Sbor začal zpívat nějaký nezvyklý, vysoký chorál. Viděl jsem, jak si studenti vzájemně šuškají a jak šťastně vypadají. Nikdo tu nebyl sám.

Když jsem přistál v Mnichově, zobrazil jsem si e-maily a našel mezi nimi zprávu od Alex. Obsahovala jedinou větu, bez pozdravu a oslovení: Umělec musí vědět, jak ostatní přesvědčit o pravdivosti svých smyšlenek. — Pablo Picasso. Nijak jsem jí na to neodpověděl.

Alex

Papíry přijdou do pořadače na polici, notebook do zásuvky. Psací stůl zůstane jako prázdná plocha. Pořádek musí být.

Hans do toho půjde. Vyrostl, je z něho hezký mladý muž. Udělá to, přestože to zatím neví. Viděla jsem ho, když byl ještě dítě, stál v boxerské hale a sbíral sílu, a stejně tak dnes sbíral odvahu. Určitě přijede.

Doma jsem vypila skleničku whisky a v malé předzahrádce, kde jsem pěstovala květiny a pár kuchyňských bylinek, jsem vykouřila tři cigarety. Pivoňky už skoro odkvetly. Zamkla jsem domovní dveře na dva západy a šla do ložnice, kde stála jenom moje postel.

Bylo těžké najít firmu, která by vyrobila rolety nepropouštějící ani paprsek světla. Pozvala jsem si na to specialistu z Dublinu. Zavřela jsem dveře ložnice a rolety spustila. Takováhle tma musí být v pekle, pomyslela jsem si a pomalu jsem vydechla.

V posteli jsem myslela na Charlotte a na to, jestli vůbec existují náhody. Jako vždycky jsem uvolnila smyčku na pravé pelesti, vložila do ní zápěstí a smyčku zase utáhla, abych se ve spaní nemohla dotknout svého zátylku.

Hans

Měsíce do maturity jsem strávil v knihovně a učil se tak usilovně, že se mi dost často dařilo zapomenout na Alex. Občas jsem ale myslel na černé taláry a na život, který bych mohl vést, kdybych šel do Cambridge. Maturoval jsem z fyziky a matematiky. Při závěrečné mši jsem seděl v jedné ze zadních lavic vedle pátera Geralda. Alex nepřijela. V dopise jsem jí napsal datum a o její nabídce jsem se ani nezmínil.

Jeden student zpíval Wagnerovu Píseň o večernici a písničku od Herberta Grönemeyera. Ředitel školy seděl přede mnou a já viděl, jak si píše do bloku poznámku, aby řekl sbormistrovi, že taková hudba do kostela nepatří. Ve svém proslovu citoval Markovo evangelium a mluvil o Lotharu Königovi, jezuitovi a bývalém studentovi Svatojánské koleje, který bojoval v hnutí odporu proti nacionálním socialistům. Ředitel prohlásil, že páter König má být vzorem nás všech, v ilegalitě působil proti nacistům až do konce války. Vlastní iniciativa a humanitární smýšlení jsou prý nejdůležitějšími hodnotami Svatojánské koleje.

V internátní knihovně byla knížka, která popisovala život všech známých absolventů. Kapitolu o Lotharu Königovi jsem četl v zimě, když nás odřízl sníh. König plánoval, že na sjezdu strany v Berlíně ustřelí Hitlerovi hlavu odstřelovačskou puškou, ale byl prozrazen a dostal se do koncentračního tábora ve Flossenbürgu. V roce 1946 umřel na tuberkulózu.

Po mši jsem objal pátera Geralda, vzal jsem si kufr a pěšky jsem opustil internát. Spolužáci kolem mě projížděli ve svých autech a já šlapal serpentinami do nejbližší vesnice. Cítil jsem, že se mi v krku uvolňuje jakási křeč, která mi ho svírala tak dlouho, že jsem si ji už zvykl pociťovat jako normální. Konečně mi vyhrkly slzy. Neotíral jsem je a bylo mi jedno, že mě spolužáci vidí plakat a troubí na mě.

Její auto přijíždělo nahoru po silnici, jela ve voze z půjčovny, v malém autíčku, bylo mi to jedno, protože konečně dorazila, aby si mě vyzvedla, sice pozdě, ale když jste čekali tři roky, nějaká ta hodina ztrácí význam.

Alex na sobě měla černou koženou bundu a kolem krku hedvábný šátek. Zastavila na kraji silnice vedle mě a otevřela dveře spolujezdce.

„Gratuluji ti, Hansi,“ řekla.

„Tak jsi tady,“ vydechl jsem.

Jeli jsme po okresce. Nevěděl jsem, co bych měl říct, užíval jsem si společné ticho, a když Alex promluvila, lekl jsem se.

„Studium ti začíná za pět týdnů.“

„Cože?“

„Zařídila jsem to.“

Na okamžik jsem se chtěl rozzuřit, ale vlastně jsem byl rád.

„Proč já?“ zeptal jsem se, když jsem pochopil, že Alex je v mlčení lepší než já.

„Věřím ti,“ odpověděla.

A po chvíli dodala: „Potřebuji tě víc, než si umíš představit.“

Bylo mi osmnáct a poslední tři roky jsem snil o nějakém dobrodružství, které by mě zachránilo.

„Jdu do toho,“ slíbil jsem tiše, ale zřetelně.

Čtyři a půl týdne před začátkem akademického roku jsem odletěl s Alex do Anglie a už první den jsem litoval, že jsem přijel tak brzy, protože v koleji nikdo nebyl, kromě doktorandů a hrstky pákistánských studentů, kteří páchli po kari a pouštěli si na nádvoří u kaple malé, vlastnoručně sestrojené helikoptéry. Pokoj jsem měl nevelký, s nízkým stropem, oknem protahoval vítr a krb byl zazděný.

Alex mě během té doby před začátkem studia navštívila v mém pokoji jen jednou, podala mi ruku a řekla, že zná doktorandku, která mi pomůže, a že se s ní mám setkat první čtvrtek po začátku školy ve dvacet hodin na mostě za Trinity Hall.

„Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se.

„To ti poví sama,“ odpověděla Alex a odešla.

O pár dní později jsem Alex napsal e-mail a zeptal se, jestli by neměla chuť jít se mnou na procházku. Nějaký čas jsem doufal, že by mě třeba mohla provést po městě a pozvat na pivo, ale nakonec mi došlo, že jsem si dělal falešné naděje. Ani mi neodpověděla.

Ve čtvrtek jsem byl na místě srazu o dvacet minut dřív. Došel jsem na most přes Cam, kde to páchlo řasami, a opřel jsem se o zábradlí. Na bundě mi zůstaly zelené skvrny, nevadilo mi to.

Ta dívka na sobě měla mikinu s kapucí a ustřiženými rukávy, viděl jsem ji už zdálky a poznal jsem, že ví, kdo jsem, a že na mě čeká.

Dvakrát přešla za mými zády po mostě. Díval jsem se do vody a dělal, jako bych si jí nevšiml, protože jsem si ji netroufal oslovit.

„Hansi?“

Její hlas zněl něžně. Otočil jsem se. Voněla mýdlem a ještě něčím jiným, možná mentolovými bonbony. Měla dlouhé řasy, její vlasy byly plavé. Říkal jsem si, že když se usměje, určitě se jí ve tvářích udělají dolíčky, jenže se neusmála.

Nebyla tlustá, ale všude taková měkká, nebo tak aspoň vypadala. Napadlo mě, že má na omak měkké snad i klíční kosti. Zůstala ušetřena ostrých rysů v obličeji, které tak často potkáte u britské smetánky.

„Kousek se projdeme,“ řekla.

Dost mi vadilo, že nevím, co je zač. Zrovna zapadalo slunce. Procházeli jsme uličkami, ohraničenými z obou stran tlustými zdmi kolejí. Ty zdi byly tak vysoké, že i ve dne zůstávalo v uličkách trochu šero. Zamířila na cestu, která nás zavedla mimo davy turistů na břeh Camu. Šel jsem za ní a nemohl spustit oči z jejích ramen, když se jí mikina bez rukávů každou chvíli trochu posunula. Měla svaly, jako by byla zvyklá těžce pracovat.

Jakmile jsme dorazili do polí za městem a ocitli se sami, spustila. Znělo to, jako by se ta slova naučila nazpaměť. Její první věta zněla: „Můžu ti pomoct dostat se do Pitt klubu.“ Mluvila bez přestávek a nadechovala se mezi slovy. Řekla, že mě musí navrhnout některý člen. Ten člen musí napsat mé jméno do knihy, která leží ve vstupní hale klubu, a další členové se pro mě můžou podepsat. Nakonec se bude ve výboru hlasovat o tom, koho přijmou. Vůbec mě to nezajímalo.

Pokračovala, že je důležité, abych se snažil být jako ostatní členové, a dívala se při tom na moje tenisky. A že se musím naučit zacházet se ženami tak jako oni. Obstará mi pozvánku na nějaký večírek a…

Zastavil jsem se.

„Proč máš taková ramena?“

Stála pár kroků ode mě. O malý kousek mě převyšovala. Poprvé jsem jí pohlédl přímo do obličeje. Nebyla vůbec nalíčená.

„Cože?“

Díval jsem se do země a mlčel.

„To, co ti tady vykládám, je důležitější než moje ramena. Copak to nechápeš? V tom klubu jsou zločinci,“ řekla.

„No, chápu.“

„To doufám.“

„Co vlastně provedli?“ zeptal jsem se.

„Alex si myslí, že bych ti to neměla říkat.“

„Odkud vůbec Alex znáš?“

„Vede mi disertační práci.“

„A odkud znáš ten klub? Myslel jsem, že je jenom pánský.“

I její ústa vypadala měkce. Chvíli mlčela.

„Své tři otázky na měsíc jsi už položil,“ prohlásila nakonec.

Nevěděl jsem, co bych na to měl odpovědět.

„Tohle je Kingston,“ ozvala se pak a ukázala na černou klisnu, která stála v dálce na pastvině za mnou.

„Chci vědět, co tady dělám,“ trval jsem na svém, ale neodpověděla mi a místo toho prolezla mezi břevny ohrady.

„Neboj,“ řekla.

Nelíbilo se mi, že se mnou zachází jako s dítětem. A nelíbilo se mi vlézt na cizí pastvinu, ale následoval jsem ji, protože jsem nechtěl vypadat jako ten zbabělec, kterým jsem byl. Kůň zahrabal kopyty. Zastavil jsem se pár metrů od něho.

„Jestli dáš najevo strach, tak tě kousne.“ Poplácala klisnu po boku. Kůň sklopil uši a blížil se ke mně. Zůstal jsem tiše stát a on mi očichal vlasy a ruce. Potom jsem začal couvat k ohradě.

„Ty se bojíš, chlapečku, moc se bojíš,“ prohlásila dívka.

Šli jsme vedle sebe podél řeky v zápachu hořícího borového dřeva, kterým si lidé vytápěli hausbóty kotvící bok po boku u břehu Camu. Pohledu na město dominovala kaple naší koleje se svou vysokou věží.

„Budeš potřebovat o hodně větší odvahu než dneska večer.“

Neodpověděl jsem jí. Udivilo mě, že mluví o odvaze. Celou dobu vypadala, že se co nevidět rozpláče, a přesto současně působila dost rozhodně. Vždycky je těžké číst v obličeji, který znáte teprve krátce, ale tahle dívka měla strach. Strach jsem znal moc dobře.

„Hádám, že bych ti měl poděkovat, že mi pomůžeš,“ poznamenal jsem.

Oba jsme přikývli.

„Tak teda děkuju.“

Podal jsem jí ruku a oznámil, že bych se chtěl ještě trochu projít. Otočil jsem se a vydal se zpátky, směrem ke koňskému výběhu.

„Jak se vlastně jmenuješ?“ zavolal jsem ze vzdálenosti několika metrů.

„Nezaběhni se na té procházce, chlapečku,“ řekla.

Ještě dlouho jsem cítil, že se za mnou dívá.

Když jsem konečně usoudil, že už odešla, prolezl jsem ohradou do výběhu. Kůň došel až ke mně, jediným pohybem jsem mu vyskočil na hřbet. Po několik nádechů jsem tak zůstal sedět, cítil jsem pod sebou tlukot srdce bušícího o polovinu pomaleji než moje. Chvilku jsem se obával, že jsem zapomněl, jak se jezdí, protože jsem od maminčiny smrti na žádném koni neseděl. Poté co jsme se trochu projeli, nebyl jsem si už tak jistý, jestli mám být znepokojený, nebo spíš vděčný, že jsem se dostal na tohle místo. Sklouzl jsem zvířeti ze hřbetu.

Moje nohy zanechávaly v trávě tmavé stopy, rosa mi promáčela tenisky. Cestou domů jsem myslel na to, že ani nevím, jak se jmenuje.

Charlotte

Cítila jsem ty dvě whisky se sodou, které jsem vypila v jednom pubu. V kolejní zahradě jsem si sedla na lavičku a vdechovala noční vzduch, abych zase vystřízlivěla.

Předtím, chvíli po rozloučení s tím Hansem, jsem se za ním vydala, poslala ho Alex a to znamenalo, že nebude nebezpečný, vždyť je to ještě kluk, je mu sotva devatenáct. Plížila jsem se za ním v tom šeru a připadala si trochu hloupě, chtěla jsem ale vědět, co bude dělat sám v lukách, tak jsem si stoupla za strom poblíž výběhu a pozorovala ho, jak vyskočil na Kingston. No co, tak spadne, říkala jsem si. Kingston na sobě přece nenechá jezdit nikoho jiného než mě. Když jsem ho ale potom viděla cválat, poprvé jsem uvěřila, že by nakonec mohlo všechno dobře dopadnout. Vzápětí se však ten pocit zase vytratil.

Hans

Měsíc po začátku akademického roku jsem procházel vstupní halou Pitt klubu a přitom si usilovně přál, aby tu nikdo nezjistil, kdo jsem a proč jsem přišel do tohohle města.

Na internetu jsem si přečetl, že princ Charles se, jak prý sám řekl, za jednu noc v Pitt klubu naučil víc než za tři roky na Trinity College. Jenomže co mně je do prince Charlese?

Při první návštěvě v klubu jsem se snažil co nejvíc si toho o něm zapamatovat. Vypálené skvrny na koberci, obličeje lidí, hlavu pakoně visící na zdi. V rozích stály vázy s obrovitými bílými liliemi.

Začátkem týdne ležela v mé poštovní přihrádce pozvánka. Vzpomněl jsem si na plavovlásku, která mi slíbila pomoc. Třeba ji taky pozvali. Působila sice dost divně, ale stejně jsem doufal, že přijde. Byla to moje první party v životě a neměl jsem z toho vůbec dobrý pocit. Pořád jsem musel myslet na to, že tu nejsem dobrovolně a pozvánku jsem dostal jen díky nějaké bezejmenné cizí ženské. Kravatu se mi podařilo uvázat až napošesté.

Za mnou stál mladík s nahrbenými zády a hezkým obličejem a lehkými šťouchanci mě postrkoval směrem k baru. Byl to Billy, student strojařiny s rozcuchanými vlasy a kulatícím se břichem, byl opilý, páchl potem a vůbec vypadal trochu zpustle. Před třemi týdny jsem ho potkal na boxerském tréninku a při jedné z prvních hodin jsem na něho kývl. Po tréninku na mě čekal u stojanu na kola.

„Ahoj, já jsem Billy.“

„Ahoj.“

Potom jsme nasedli a jeli kus cesty společně, bez mluvení, byl jsem rád, že někdo jede vedle mě.

O pár dní později jsem dostal e-mail, ve kterém se mě Billy ptal, jestli bych neměl chuť na trochu tréninku navíc a nějaké to otužování. Sešli jsme se dvakrát, poprvé jsme plavali přes studený Cam, podruhé jsme běželi lesem, Billy se vyválel v blátě a prohlásil, že se propojuje s živly. Potom špinavýma rukama vytáhl z batohu termosku a napili jsme se čaje s mlékem. Všiml jsem si, jak mě koutkem oka pozoruje. Chvíli něco povídal o vůni mokré hlíny a potom řekl, že se mezi boxery cítí pořád hodně osamělý. Stál jsem vedle něho a mlčel, ještě nikdy jsem s nikým nedokázal promluvit o své vlastní osamělosti. Billy mi připil čajem v plastovém kalíšku. Podal jsem mu ruku, možná že to bylo trochu moc formální, ale připadalo mi to správné. Mezi dlaněmi jsme měli lepkavé bláto a myslím, že jsme se oba cítili lépe spolu než každý sám.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Klub.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.