JANE HARPEROVÁ

SÍLA PŘÍRODY

Brno 2019

Force of Nature

Copyright © 2017 by Jane Harper

Cover photo credit: Rain in a Rainforest (3) by Alexey

(flickr.com/photos/alexeyg/12318807743), CC BY 2.0, modified

Translation © Alžběta Kalinová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-946-5 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-947-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-948-9 (Formát MobiPocket)

Obsah

PROLOG

1

2

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

3

DEN PRVNÍ — ČTVRTEK ODPOLEDNE

4

DEN PRVNÍ — ČTVRTEK ODPOLEDNE

5

DEN PRVNÍ — ČTVRTEČNÍ NOC

6

DEN DRUHÝ — PÁTEK RÁNO

7

DEN DRUHÝ — PÁTEK RÁNO

8

DEN DRUHÝ — PÁTEK RÁNO

9

DEN DRUHÝ — PÁTEK ODPOLEDNE

10

DEN DRUHÝ — PÁTEK ODPOLEDNE

11

DEN DRUHÝ — PÁTEK ODPOLEDNE

12

DEN DRUHÝ — PÁTEK VEČER

13

DEN TŘETÍ — SOBOTA RÁNO

14

DEN TŘETÍ — SOBOTA ODPOLEDNE

15

DEN TŘETÍ — SOBOTA ODPOLEDNE

16

DEN TŘETÍ — SOBOTA VEČER

17

DEN TŘETÍ — SOBOTNÍ NOC

18

DEN TŘETÍ — SOBOTNÍ NOC

19

DEN TŘETÍ — SOBOTNÍ NOC

20

DEN TŘETÍ — SOBOTNÍ NOC

21

DEN TŘETÍ — SOBOTNÍ NOC

22

DEN TŘETÍ — SOBOTNÍ NOC

23

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

24

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

25

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

26

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

27

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

28

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

29

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

30

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

31

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

32

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

33

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

34

35

PODĚKOVÁNÍ

Peteovi a Charlottě, s láskou

PROLOG

Nakonec se zbylé čtyři ženy, které vyvázly, dokázaly shodnout jen na dvou věcech. Na tom, že žádná z nich neviděla, kdy a jak buš spolkla Alici Russellovou, a na tom, že Alice uměla svými kousavými poznámkami tít pěkně do živého.

Měly zpoždění.

Skupina mužů se vynořila z lesa s úctyhodným pětatřicetiminutovým předstihem před původně stanoveným cílem dorazit v poledne. Spokojeně se poplácali po ramenou. Slušný výkon. Horský průvodce v červené služební mikině na ně už s úsměvem čekal. Naházeli své drahé spacáky do minibusu a s úlevou nasedli. Auto bylo plné sáčků se směsí ořechů a sušených plodů i termosek s kávou. Ale místo po jídle všichni sáhli rovnou po tašce s mobilními telefony, kterých se museli po dobu výpravy vzdát. Jak se jim ulevilo, že jsou zase spolu.

Venku bylo chladno. Na tom se od doby, kdy vyrazili, nic nezměnilo. Bledé zimní slunce se za poslední čtyři dny objevilo na obloze jen jednou. Aspoň že v autě bylo sucho. Uvelebili se v měkkých sedadlech. Jeden z nich zavtipkoval o schopnosti žen orientovat se v mapě a všichni se zasmáli. Pili kávu a čekali, až dorazí jejich kolegyně. Od té doby, co je viděli naposledy, uplynuly už tři dny, takže na několika dalších minutách nesešlo.

Zhruba za hodinu už z nich ale pocit vítězství vyprchal a čekání jim začalo připadat dlouhé. Jeden po druhém se postupně zvedli z pohodlných sedadel a bloumali po lesní cestě sem a tam. Zkoušeli zvedat telefon nad hlavu, jako by se jim díky tomu snad mělo podařit zachytit nedosažitelný signál. Svým partnerkám, jež zůstaly ve městě, psali netrpělivě zprávy, které se ne a ne odeslat. Budu mít zpoždění. Něco nás zdrželo. Měli za sebou několik dlouhých dní a už se těšili na horkou sprchu a chlazené pivo. A zítra zase hurá do práce.

Průvodce zíral mezi stromy. Nakonec sáhl po vysílačce.

Zanedlouho dorazily skromné posily. Správci parku si oblékali reflexní vesty a vesele si povídali. My je z toho lesa vytáhnem raz dva. Dobře věděli, kde lidé nejčastěji sejdou z cesty, a ještě měli k dobru hodiny denního světla. Několik hodin. To postačí. Nebude to trvat dlouho. Nasadili rázné tempo profesionálů a zmizeli v buši. Muži nasedli zpátky do auta. A seděli.

Než se průvodci vrátili, sáčky po sušených plodech byly prázdné a kávová sedlina v termoskách dávno vystydla. Nebe nad korunami eukalyptů už se šeřilo. A správci parku se tvářili vážně. Jako by s denním světlem zmizely i jejich žerty.

Muži v dodávce mlčeli. Kdyby se jednalo o nějaké krizové obchodní jednání, věděli by si rady. Klesající kurz dolaru nebo nevýhodné formulace ve smlouvách, to byl jejich denní chléb. Ale tady v divočině jako by se odpovědi ztrácely v buši. A tak jen dál tiše svírali mobilní telefony bez signálu, tak jako děti žmoulají rozbité hračky.

Ve vysílačkách zapraskaly další hlasy. Světla auta se zabořila do neprostupné stěny stromů a v mrazivém nočním vzduchu začala všem stoupat pára od úst. Správci parku se vrátili na poradu. Muži v dodávce přesně neslyšeli, co říkají, ale to ani nebylo třeba. Tón jejich hlasů mluvil za vše. Po setmění už nešlo dělat zázraky.

Nakonec se pátrací skupina rozdělila a za volant usedl jeden z průvodců, aby odvezl muže do horské chaty, kde budou muset strávit noc. Za vzniklé situace potřebovali každého a nemohli si dovolit vyslat s nimi někoho na tříhodinovou cestu do Melbourne. Zatímco tu informaci zpracovávali, ozval se první výkřik.

Ječivý a vysoký, jako volání nějakého ptáka; zvuk v noci tak neobvyklý, že se za ním všichni hned otočili. Na hřebenu kopce se vynořily čtyři postavy. Zdálky to vypadalo, že dvě podpírají třetí a čtvrtá za nimi nejistě klopýtá. Krev na jejím čele jako by byla úplně černá.

Pomoc! slyšeli jejich křik. Tady jsme! Pomoc! Potřebuje doktora. Pomozte nám, prosím vás! Díky bohu. Díky bohu, že jsme vás našly.

Průvodci se k nim ihned rozběhli. I muži odložili své telefony na sedadla minibusu a vydali se v těsném závěsu za správci parku.

Ztratily jsme se, opakovala jedna z žen. Ztratily jsme ji, vyhrkla další.

Těžko rozlišit, která řekla co. Všechny křičely a plakaly a vzájemně se překřikovaly.

Je s vámi Alice? Podařilo se jí sem dojít? Není jí nic?

Za tmy bylo v nastalém chaosu nemožné zjistit, která z těch čtyř se na Alici ptala.

Později, když se to všechno ještě víc zkomplikovalo, trvala každá z nich na tom, že to byla právě ona.

1

„Nepanikař.“

Federální agent Aaron Falk zavřel v posteli knížku, kterou si právě četl, přestože až do té chvíle neměl nic podobného v plánu, přendal si telefon do zdravé ruky a posadil se.

„Tak spusť.“

„Alice Russellová je podle všeho nezvěstná,“ zopakovala mu tiše žena na druhé straně.

„Jak nezvěstná?“ řekl Falk a odložil knihu stranou.

„Jako vážně nezvěstná. Ne že nám jen nebere telefony.“

Falk slyšel, jak si jeho nová kolegyně povzdechla. Carmen Cooperová mluvila mnohem nervózněji, než ji kdy za ty tři měsíce, co už spolu pracovali, slyšel. A to už bylo co říct.

„Ztratila se někde v parku Giralang,“ pokračovala Carmen.

„V Giralangu?“

„No, v tom na východě.“

„Já vím, kde to je. Spíš jsem narážel na jeho reputaci.“

„Myslíš to s Martinem Kovacem? Nejspíš to spolu vůbec nesouvisí. Naštěstí.“

„To doufám. Navíc už to bude nějakých dvacet let, ne?“

„Spíš pětadvacet, řekla bych.“

Jenže některé věci nelze zapomenout. Falk byl ještě skoro dítě, když události v parku Giralang poprvé ovládly večerní zprávy, k čemuž během následujících dvou let došlo ještě třikrát. Na televizních obrazovkách napříč celým státem tehdy pokaždé běžely reportáže plné pátracích týmů prodírajících se divokým porostem spolu se speciálně vycvičenými psy, táhnoucími kupředu za natažená vodítka. Většinu těl obětí nakonec našli.

„Co v těch končinách vůbec dělala?“ nechápal Falk.

„Firemní teambuilding.“

„Děláš si srandu?“

„Bohužel ne,“ zavrtěla hlavou Carmen. „Zapni si televizi, je to ve zprávách. Povolali pátrací jednotku.“

„Vydrž,“ zachraptěl Falk, vylezl z postele a přetáhl si přes boxerky tričko. V noci byla zima. Došel do obýváku a zapnul zpravodajský kanál. Moderátor zrovna mluvil o dění v parlamentu.

„O nic nejde. Jen práce. Běž spát,“ zaslechl Falk v uchu Carmenin tlumený hlas, ale uvědomil si, že to neříká jemu, ale někomu, kdo jí dělá společnost. Když mu zavolala, automaticky si ji představil v jejich společné kanceláři, usazenou za stolem, který před dvanácti týdny napasovali naproti tomu jeho. Od té doby spolu úzce spolupracovali. Doslova. Kdykoli se Carmen protáhla, kopla mu do židle. Podíval se na hodiny. Neděle večer, po desáté. Samozřejmě že touhle dobou bude doma.

„Tak už jsi to viděl?“ zeptala se ho Carmen šeptem, aby nerušila svého společníka. Nejspíš snoubence, předpokládal Falk.

„Ještě ne,“ odpověděl. Sám neměl důvod mluvit tiše. „Počkej…“ Dole na obrazovce běžely titulky hlavních zpráv. „Tady je to.“

ZA ÚSVITU BUDE POKRAČOVAT PÁTRÁNÍ PO ALICI RUSSELLOVÉ, 45, TURISTCE Z MELBOURNE, KTERÁ SE ZTRATILA V PARKU GIRALANG.

„Turistce z Melbourne?“ vyhrkl Falk.

„Já vím.“

„Odkdy Alice…“ Zarazil se a představil si její boty. Na vysokém podpatku. Špičaté.

„Já vím. Ve zprávách říkali, že šlo o nějaké společné cvičení. Byla součástí skupiny, kterou poslali na pár dní pryč a…“

„Na pár dní? Jak dlouho je vůbec nezvěstná?“

„To si nejsem jistá. Myslím, že od minulé noci.“

„Ona mi volala,“ řekl Falk.

Následovalo ticho. Pak se ozvalo: „Kdo ti volal? Alice?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Včera v noci.“ Falk odtáhl mobil od ucha a projel si seznam nepřijatých hovorů. Pak si ho vrátil k uchu. „Jsi tam ještě? Volala mi dnes brzy ráno, kolem půl čtvrté. Neslyšel jsem to. Až když jsem se vzbudil, našel jsem hlasovou zprávu.“

Další ticho. „A co říkala?“

„Nic.“

„To jako vůbec nic?“

„Nikdo tam nebyl. Myslel jsem, že mě třeba jen omylem vytočila v kapse.“

Na obrazovce se objevila fotka nezvěstné Alice Russellové. Nejspíš z nějakého večírku. Blond vlasy na ní měla svázané do nějakého složitého účesu a na sobě stříbrné šaty, jež dávaly vyniknout hodinám, které trávila v posilovně. Vypadala minimálně o pět let mladší, možná o víc. A do fotoaparátu se usmívala tak, jak na Falka nebo na Carmen nikdy.

„Když jsem se probudil, zkusil jsem jí zavolat zpátky. Kolem půl sedmé,“ pokračoval Falk, aniž spustil oči z obrazovky. „Ale nebrala to.“

Na televizi se objevily letecké záběry parku Giralang. Všude kopce a údolí táhnoucí se až za horizont, oceán zeleně vlnící se pod slabým zimním sluncem.

ZA ÚSVITU BUDE PÁTRÁNÍ POKRAČOVAT…

Carmen ztichla. Falk slyšel, jak dýchá. Z leteckých záběrů na obrazovce bylo zřejmé, že tamější hory jsou vskutku vysoké. Vlastně spíš obrovské. Hustý koberec korun stromů působil z výšky zcela neprostupně.

„Zkusím si tu zprávu znovu poslechnout,“ rozhodl se Falk. „Zavolám ti zpátky.“

„Dobře,“ souhlasila Carmen a zavěsila.

Falk se posadil na pohovku. V obýváku měl tmu jen napůl. Jednak v něm svítilo mihotavé modré světlo televizní obrazovky a jednak nezatáhl závěsy, takže z malého balkonu dovnitř proudila i záře oblohy nad Melbourne. To vše podbarvovaly pravidelné záblesky červeného světla ze střechy mrakodrapu Eureka Tower.

ZA ÚSVITU BUDE PÁTRÁNÍ V PARKU GIRALANG POKRAČOVAT…

Vypnul televizi a vytočil svou hlasovou schránku. Našel v ní zprávu od Alice Russellové přijatou ve 04:26.

Nejdřív nic neslyšel. Přitiskl si telefon k uchu co nejvíc. Jen šumění. Pět vteřin. Deset vteřin. Tentokrát si poslechl celou zprávu až do konce. Ale ozývaly se jen vlny bílého šumu, jako pod vodou. Najednou Falk zaslechl nějaké tiché zabzučení. Možná někde dál někdo mluvil? A pak zčistajasna něčí hlas. Odtrhl si telefon od ucha a nevěřícně na něj zíral. Ten hlas zněl tak tiše, až si říkal, jestli se mu to celé nezdálo.

Pomalu se dotkl obrazovky, zavřel v tichu svého bytu oči a přehrál si celou zprávu ještě jednou. Nic, nic — a pak, jakoby ze tmy, odněkud zdálky, zaslechl dvě slova.

„… jí ublížit…“

2

Ještě ani nezačalo svítat, když Carmen zaparkovala před Falkovým bytem. Už na ni čekal na chodníku s batohem u nohou. Pohorky nosil tak zřídka, že je ještě neměl úplně prošlápnuté.

„Poslechnem si tu zprávu?“ navrhla, hned jak nasedl. Sedadlo měla posunuté hodně dozadu. Carmen byla jednou z mála žen, které viděl do očí, když jí stál tváří v tvář.

Nastavil na telefonu hlasitý odposlech a pustil hlasovou zprávu. Autem se rozlehl šum. Pět vteřin nic, deset vteřin nic, pak ta dvě sotva slyšitelná slova, dalších několik vteřin ticha a pak se spojení přerušilo.

Carmen se zamračila. „Ještě jednou.“

Zavřela oči a Falk pozoroval, jak soustředěně poslouchá. Carmen bylo třicet osm a věkem i služebními zkušenostmi ho převyšovala jen o šest měsíců, avšak až dosud se jejich cesty u federální policie nezkřížily. Na oddělení finanční kriminality byla nová, protože se do Melbourne přistěhovala ze Sydney. Falk pořád nemohl přijít na to, jestli toho lituje. Carmen otevřela oči. V oranžové záři pouličních lamp vypadaly její vlasy i pleť o odstín tmavší než obvykle.

„Jí ublížit,“ zamumlala.

„Taky mi to tak přijde.“

„A neslyšels na konci ještě něco?“

Falk zesílil hlasitost na maximum a pustil zprávu znovu. Zjistil, že ani nedýchá, jak se snaží něco zaslechnout.

„Tady,“ hlesla Carmen. „Nemáš pocit, jako by někdo říkal Alice?“

Falk dal záznam přehrát ještě jednou. Tentokrát ten slabý zvuk zaslechl, podobal se spíš zasyčení.

„Nevím. Může to být jen šum.“

Carmen nastartovala a motor hlasitě zaburácel do nastávajícího rána. Zablikala a vjela na silnici, teprve pak znovu promluvila.

„Je to podle tebe její hlas?“

Falk se pokusil rozpomenout na barvu hlasu Alice Russellové. Byla dost specifická. Často strohá. Vždy rozhodná. „Zatím nic nenaznačuje, že není. Ale těžko říct.“

„Hodně těžko říct. Ani si nejsem jistá, jestli bych se odvážila přísahat, že ten hlas patří ženě.“

„To já taky.“

Panoráma Melbourne se jim ve zpětném zrcátku neustále vzdalovalo. A před nimi nebe na východě pomalu přecházelo z černé do tmavomodra.

„Vím, že Alice je jako osina v zadku,“ řekl, „ale vážně doufám, že kvůli nám nemá velký potíže.“

„Já taky.“ Carmen najela na dálnici. Od zásnubního prstenu se odrazilo světlo. „Co ti řekl ten místní policajt? Jak že se jmenuje?“

„King.“

Jakmile si v noci tu hlasovou zprávu poslechl, ihned zavolal na státní policii. Trvalo to půl hodiny, než mu starší seržant, který dostal pátrání na starosti, zavolal zpět.

„Omlouvám se.“ Seržant King zněl dost unaveně. „Musel jsem se nejdřív dostat k pevný lince. Počasí dneska ruší signál víc než obvykle. Ta hlasová zpráva mě zajímá. Povídejte.“

Potom si Falka trpělivě vyslechl.

„Aha,“ řekl King, když Falk skončil. „Koukněte, nechali jsme si vyjet výpis jejích telefonních hovorů.“

„Jistě.“

„Jaký jste říkal, že jste spolu měli vztah?“

„Pracovní,“ odpověděl Falk. „Důvěrný. S něčím mně a mé kolegyni pomáhala.“

„A jak se vaše kolegyně jmenuje?“

„Carmen Cooperová.“

Falk slyšel, jak na druhé straně telefonu zašustil papír — King si dělal poznámky.

„Očekával od ní kterýkoli z vás nějaký hovor?“

Falk zaváhal. „Nijak zvlášť.“

„Vynikáte schopností přežít v divočině?“

Falk pohlédl na svou levou ruku. Kůži na ní měl stále ještě růžovou a nepřirozeně jemnou v místech, kde se mu spáleniny tak dobře nezahojily. „Ne.“

„A co vaše kolegyně?“

„Myslím, že taky ne,“ zavrtěl hlavou, ale pak si uvědomil, že vlastně neví.

Následovala chvíle ticha. „Podle telefonního operátora se dnes brzy ráno Alice Russellová pokusila spojit se dvěma čísly,“ oznámil mu King. „Nejdřív vytočila tři nuly a potom vás. Napadá vás, proč by to mohla udělat?“

Tentokrát bylo na Falkovi, aby se odmlčel. Slyšel v telefonu seržantův dech.

Jí ublížit.

„Myslím, že bude nejlepší, když za vámi přijedeme,“ navrhl Falk. „Probrat to osobně.“

„Dobrej nápad. Vemte s sebou telefon.“

DEN ČTVRTÝ — NEDĚLE RÁNO

Její strach se odrážel ve všech třech tvářích, které na ni zíraly. Srdce jí divoce bušilo. Slyšela, jak i ostatní zrychleně dýchají. Kousek nebe, které bylo vidět mezi korunami stromů nad jejich hlavami, měl mdlou šedou barvu. Vítr se prohnal mezi větvemi a seslal na skupinu žen spršku dešťových kapek. S žádnou z nich to ale nehnulo. Rozpadající se dřevěná chatka za nimi zaskřípala a utichla.

„Musíme odsud vypadnout. Hned,“ zavelela jedna z žen.

Nalevo stojící dvojice dívek s vytřeštěnýma tmavýma očima ihned přikývla, projednou sjednocena strachem. Žena stojící napravo jen nepatrně zaváhala a taky přikývla.

„Ale co bude…“

„Co bude s čím?“

„… Co bude s Alicí?“

Následovala chvíle odporného ticha. Bylo slyšet jen praskání a šustění stromů shlížejících z výšky na jejich čtyřčlennou skupinu.

„Alice si za to může sama.“

3

Když si Falk a Carmen po pár hodinách udělali přestávku, nebe už bylo zalité sluncem a město leželo daleko za nimi. Zastavili u kraje silnice, vystoupili a protáhli se, zatímco mraky vrhaly na okolní pastviny střídající se stíny. Domů bylo v tomhle kraji málo a jednalo se spíš o samoty. Kolem projel nějaký náklaďák vezoucí zásoby pro farmáře. První vozidlo, které za posledních třicet kilometrů potkali. Burácení jeho motoru vyplašilo hejno kakadu růžových, kteří s hlasitým jekotem vzlétli z nedalekého stromu.

„Jedem dál,“ prohlásil Falk, vzal si od Carmen klíčky, usedl za volant jejího otlučeného hnědého sedanu a nastartoval. Hned se cítil jako doma. „Taky jsem míval takový auto.“

„Ale měl jsi dost rozumu na to, aby ses ho zbavil?“ prohodila Carmen, když se uvelebila v sedadle spolujezdce.

„To ne. Poškodilo se začátkem roku, když jsem se zajel podívat domů. Srdečný gesto na přivítanou od místních patriotů.“

Carmen se pousmála. „No jo, slyšela jsem. Poškodilo. Asi by se to dalo říct i tak.“

Falk nostalgicky pohladil volant. Všechno působilo přesně tak, jak si pamatoval ze svého starého vozu, ale i tak to nebylo ono.

„Tohle stejně patří Jamiemu,“ řekla Carmen, když znovu vyrazili. „Na delší jízdy se hodí líp než to moje.“

„Aha. A jak se vůbec Jamie má?“

„Dobře. Jako vždycky.“

Co v Jamieho případě znamená jako vždycky, tím si Falk nebyl vůbec jistý. S Carmeniným snoubencem se setkal jen jednou. Pracoval pro marketingové oddělení společnosti vyrábějící nutriční nápoje pro sportovce. Svalovec v džínách a tričku. Potřásl Falkovi rukou a věnoval mu láhev modrého perlivého čehosi, co mu mělo zaručeně zlepšit výkon. Jeho úsměv vypadal opravdově, ale když si prohlédl Falkovo štíhlé tělo, bledou kůži, blonďaté, ba až téměř bílé vlasy a popálenou ruku, objevil se v něm kromě upřímnosti i náznak něčeho dalšího. Kdyby tehdy Falk musel hádat, byl by si tipl, že šlo o mírnou úlevu.

Vtom mu zabzučel mobil připevněný k palubní desce. Na chvíli sjel očima z prázdné silnice k displeji a pak ho podal Carmen. „Ten seržant mi právě poslal nějaký mail.“

Carmen ho otevřela. „Tak jo. Píše, že toho pochodu se účastnily dvě skupiny. Mužská a ženská. Měly stanovené rozdílné trasy. Poslal i jména žen, které šly ve skupině s Alicí.“

„Byly obě ty skupiny složené ze zaměstnanců BaileyTennants?“

„Vypadá to tak,“ řekla Carmen a vytáhla vlastní telefon, aby si otevřela internetové stránky společnosti. I Falk koutkem oka zahlédl černo-stříbrné logo renomované účetní firmy specializující se na limitované portfolio žádaných klientů, kteří se mohli spolehnout na maximálně osobní přístup, jak hlásaly některé reklamy, před nimiž nebylo úniku.

„Takže. Breanna McKenzieová a Bethany McKenzieová,“ četla Carmen z e-mailu. „Breanna je Alicina asistentka, ne?“ zamyslela se a vyhledala ji na svém mobilu. „No jo, tady ji máme. Bože, vypadá jako chodící reklama na vitaminy.“

S těmi slovy Falkovi ukázala profesionální fotografii obličeje krásné dvacátnice. Hned pochopil, co tím Carmen myslela. Dokonce i v nelichotivém umělém světle vyzařovala Breanna McKenzieová auru někoho, kdo každé ráno vyráží běhat, svědomitě cvičí jógu a každou neděli bez výjimky dopřeje svým lesklým dlouhým černým vlasům hloubkovou regenerační kúru.

Pak Carmen pokračovala s vyhledáváním. „O tý druhý tady nic není. O Bethany. Myslíš, že by to mohly být sestry?“

„Možná.“ Možná dokonce dvojčata, napadlo Falka. Breanna a Bethany. Bree a Beth, zkoušel, jak to zní. A znělo mu to jako pár.

„Tu vyřešíme později,“ řekla Carmen. „Jako další tu je Lauren Shawová.“

„S tou jsme se už taky setkali, nebo ne?“ vzpomněl si Falk. „Není to nějaká jejich manažerka?“

„Máš pravdu, je. A — kristepane…“ odfrkla si Carmen a taky mu ukázala její fotku. „Pracuje jako strategická ředitelka plánování budoucího rozvoje, ať už to znamená cokoli.“

Ať už to znamenalo cokoli, z Laureniny hubené tváře, orámované hnědými vlasy, nešlo vůbec nic vyčíst. Těžko odhadnout, kolik jí mohlo být. Nejspíš něco mezi pětačtyřiceti a padesáti. Světle šedýma očima hleděla přímo do fotoaparátu s tak neutrálním výrazem, jako by se fotila do cestovního pasu.

Carmen se vrátila k seznamu jmen. „Hm.“

„Co?“

„Podle toho mailu s nimi jela i Jill Baileyová.“

„Vážně?“ Očima dál sledoval silnici, ale zrníčko pochybnosti, které měl od předešlé noci v srdci, jako by se v tu chvíli zvětšilo.

S ukazováním Jilliny fotky se Carmen neobtěžovala. Obtloustlou generální ředitelku si oba dva dobře vybavovali. Co nevidět měla oslavit padesátiny, a přestože investovala celé jmění do oblečení i kadeřníka, stejně na svůj věk i vypadala.

„Jill Baileyová,“ zopakovala Carmen a prolétla zbytek e-mailu od seržanta Kinga. Najednou se zarazila. „Sakra. Ve skupině mužů byl i její bratr.“

„Určitě?“

„Určitě. Daniel Bailey, generální ředitel. Stojí to tu černý na bílým.“

Carmen se zamračila a začala něco nehty ťukat do displeje. „Tak jo. Nevíme toho dost, abychom mohli vyvozovat jakýkoli závěry,“ prohlásila nakonec. „Ta hlasová zpráva je úplně vytržená z kontextu. A to ve všech směrech. Realisticky i statisticky vzato. Nejpravděpodobnější verze je, že Alice Russellová někde jednoduše sešla z cesty a ztratila se.“

„Jo, to je nejpravděpodobnější,“ přikývl Falk. Ale měl pocit, že ani jeden z nich to neřekl příliš přesvědčeně.

Mlčky jeli dál, krajina ubíhala a oni postupně ztráceli signál všech rádiových stanic. Carmen si chvíli hrála s knoflíkem ladění, až našla nějaké rádio vysílající na praskajících vlnách AM. Zprávy v celou začaly a zase skončily. Turistka z Melbourne stále nezvěstná. Silnice se stočila mírně na sever a najednou Falk na obzoru spatřil hory parku Giralang.

„Už jsi tady někdy byla?“ zeptal se. Carmen zavrtěla hlavou.

„Ne. A ty?“

„Taky ne.“ To byla sice pravda, ale na druhou stranu vyrostl na místě, které se Giralangu dost podobalo. V izolované oblasti hustě porostlé lesy, které jen nerady dovolovaly čemukoli proklouznout ven.

„Zdejší historie mi trochu nahání husí kůži,“ hlesla Carmen. „Vím, že je to hloupý, ale…“ pokrčila rameny.

„Co se vlastně s Martinem Kovacem stalo?“ zeptal se Falk. „Pořád ještě sedí?“

„Nejsem si jistá,“ odpověděla Carmen a znovu začala hledat v telefonu. „Ne. Už je mrtvej. Zemřel ve vězení před třemi lety. Bylo mu dvaašedesát. Teď když o tom čtu, tak už si vlastně vzpomínám. Píše se tu, že se zapletl do nějaký rvačky s dalším vězněm, spadl, uhodil se hlavou o zem a už se neprobral. Těžko ho litovat.“

S tím Falk souhlasil. Tělo první oběti patřilo mladinké učitelce z Melbourne. Bylo jí jen něco přes dvacet. Našla ji skupina turistů. Přišli pozdě. O několik dnů. Zip na kraťasech měla rozervaný, batoh se zásobami nikde. Byla bosá, jen kolem krku měla utažené tkaničky od bot.

Během následujících tří let se musela najít ještě dvě další těla a po jedné dívce vyhlásit pátrání, než se v souvislosti s těmi vraždami začalo skloňovat jméno sezonního pracovníka Martina Kovace. Ovšem tou dobou už stačil napáchat nezvratné škody. Na poklidnou krajinu Giralangu padl dlouhý stín, a ten tady už zůstal. Falk sám patřil ke generaci, které při jakékoli zmínce o této oblasti přeběhl mráz po zádech.

„Kovac zemřel, aniž se ke spáchání těch tří vražd jakkoli vyjádřil,“ četla Carmen. „Nedoznal se ani k napadení tý čtvrtý, kterou našli. Sarah Sondenbergový. To bylo smutný. Bylo jí teprve osmnáct. Vzpomínáš na ty televizní spoty jejích rodičů?“

Vzpomínal. Od té doby uběhlo už dvacet let a Falk si pořád jasně vybavoval to zoufalství v jejich očích.

Carmen chtěla číst ještě dál, ale povzdechla si. „Promiň. Přestává se mi to načítat. Asi ztrácíme signál.“

To Falka nijak neudivovalo. Stromy lemující silnici na ni nepropouštěly ani světlo. „Brzy ho nejspíš ztratíme úplně.“

Potom mlčeli, dokud nesjeli z hlavní silnice. Carmen vytáhla mapu a začala Falka navigovat, zatímco cesty, po nichž jeli, se postupně zužovaly a kopce na obzoru přibližovaly. Projeli kolem krátké řady obchůdků s pohlednicemi a turistickým vybavením, na jejímž konci narazili na malý supermarket a osamělou čerpací stanici.

Falk zkontroloval nádrž a vyhodil blinkr. Zatímco tankoval, vystoupila i Carmen. Oba zívli. Brzký ranní start už se na nich začínal podepisovat. Ochladilo se a vzduch štiplavě kousal. Carmen trochu zafuněla a protáhla si záda, Falk šel zaplatit.

Pokladní měl na hlavě čepici a na tváři týdenní strniště. Když Falka uviděl, postavil se trochu rovněji.

„Jedete do parku?“ vyhrkl hned jako člověk lačnící po jakémkoli rozhovoru.

„Ano.“

„Taky hledáte tu nezvěstnou ženskou?“

„No, vlastně ano,“ zamrkal Falk.

„Projela mi tady už spousta lidí, co ji jeli hledat. Povolali sem pátrací tým. Včera tu tankovalo nejmíň dvacet aut. Měl jsem celej den narváno. A dneska to není lepší,“ potřásl nevěřícně hlavou.

Falk se diskrétně rozhlédl. U pumpy stálo jen jejich auto. Ani v obchodě si nevšiml žádných dalších zákazníků.

„Doufám, že ji brzo najdou,“ pokračoval pokladní. „Když se někdo ztratí, je to vždycky malér. Taky dost malér pro obchod. Lidi se sem pak bojej. Nejspíš to maj všechno ještě v příliš čerstvý paměti.“ Dál to nerozváděl. Nebylo třeba vysloveně se zmiňovat o Kovacovi, souhlasil Falk. Rozhodně ne tady.

„Nedonesly se k vám nějaké novinky?“ zeptal se prodavače.

„Ne. Ale neřek bych, že měli štěstí, protože jsem je ještě neviděl jet zpátky. A u mě se všichni zastavěj jak cestou sem, tak cestou pryč. Protože nejbližší další benzinka je o padesát kilometrů dál. A kdybyste jel na sever, tak ještě víc. Všichni tankujou tady. Pro jistotu. Ty lesy člověka nutěj dávat si větší pozor. Všechno zlý je nejspíš k něčemu dobrý,“ pokrčil rameny.

„Žijete tu už dlouho?“

„Dost dlouho.“

Když mu Falk podával kreditní kartu, všiml si za pultem červeného světýlka bezpečnostní kamery.

„Máte kamery i venku?“ zeptal se Falk a zadíval se směrem k pumpám, kde se Carmen opírala lokty o auto a se zavřenýma očima vystavovala tvář sluníčku. Pokladník jeho pohled následoval.

„No jasně,“ odpověděl, přičemž si Carmen prohlížel trochu déle, než je zdrávo. Pak se ale znovu zadíval na Falka. „Jinak to nejde. Většinu času jsem tady sám. Nemůžu riskovat, že mi někdo ujede bez placení.“

„A tankovala tu i skupina, do níž patřila ta nezvěstná?“

„No jo. Ve čtvrtek. Policajti už si odnesli kamerovej záznam.“

Falk mu ukázal svůj služební průkaz. „Je šance, že byste mi taky udělal kopii?“

Muž si průkaz prohlédl a pokrčil rameny. „Dejte mi minutku.“

Pak zmizel vzadu v kanceláři. Během čekání se Falk díval skrz prosklené dveře ven. Za čerpací stanicí neviděl nic než stěnu zeleně. Kopce zakrývaly i nebe. Najednou se cítil stísněně. A úplně sebou trhl, když se prodavač vynořil z kanceláře s paměťovou kartou v ruce.

„Posledních sedm dní,“ řekl a podal ji Falkovi.

„Díky, jste vážně laskav.“

„To nic. Doufám, že to pomůže. Nechtěl bych tam bejt ztracenej moc dlouho. Člověk tam zpanikaří. Po několika dnech vám začne všechno připadat stejný a přestanete věřit vlastním očím,“ řekl a podíval se ven. „To je pak člověk schopnej udělat šílený věci.“

DEN PRVNÍ — ČTVRTEK ODPOLEDNE

Na přední sklo minibusu padaly kapičky deště. Řidič zastavil, vypnul motor a otočil se v sedadle dozadu.

„Tak, a jsme tu.“

Přes sklo bočních oken se rozhlíželo devět párů očí.

„Já vystoupím, jen pokud smíme zatočit doleva, a ne doprava,“ zavolal ze zadního sedadla mužský hlas a ostatní se zasmáli.

Nalevo totiž stála vyhřátá horská chata, jejíž dřevěné stěny hrdě odolávaly zimě. Uvnitř se svítilo a za ní bylo vidět řadu menších turistických chatek.

Napravo ovšem čekala jen bahnitá cesta označená větrem ošlehanou cedulí. Nad ní se proplétaly koruny eukalyptů, které tak vytvářely klenbu, pod níž se pěšina chvíli opile motala, než ostře zabočila mezi stromy a zmizela.

„Je mi líto, dneska musíte všichni doprava.“ S těmi slovy otevřel řidič dveře a vpustil dovnitř závan ledového vzduchu. Pasažéři začali jeden po druhém vystupovat.

Bree McKenzieová si rozepnula pás a vysedla, přičemž se na poslední chvíli vyhnula velké louži hned pode dveřmi. Otočila se, aby kolegyni varovala, ale Alice už v ní stála. Když totiž vystupovala, vítr jí zavál blond vlasy do očí, takže jednou drahou botou do ní dupla.

„Sakra,“ zaklela Alice, uhrábla si vlasy za uši a podívala se pod nohy. „To to ale pěkně začíná.“

„Promiň,“ omluvila se Bree automaticky. „Natekla ti voda dovnitř?“

Alice botu prozkoumala. „Ne. Myslím, že jsem dopadla ještě dobře,“ řekla, oklepala se, usmála a pokračovala dál. Bree si tiše oddechla úlevou.

Vzápětí se zachvěla zimou a zapnula si bundu těsně ke krku. Vzduch byl nasáklý vůní vlhkých blahovičníků. Když se rozhlédla kolem dokola, všimla si, že parkoviště je téměř prázdné. Zjevně přijeli mimo sezonu, zhodnotila. Pak zamířila k zavazadlovému prostoru auta, odkud už se vykládaly krosny. Vypadaly těžší, než když je nakládali.

Lauren Shawová tam už stála a skláněla svou vysokou postavu do kufru, z jehož dna se snažila vytáhnout svůj batoh.

„Nepotřebuješ pomoc?“ Bree ji neznala tak dobře jako některé další vysoce postavené nadřízené, ale stejně jí pomoc nabídla.

„Ne, to je v pořádku.“

„Ale já to udělám ráda,“ prohlásila Bree a natáhla se pro krosnu právě ve chvíli, kdy se Lauren podařilo vyprostit ji zpod hromady dalších zavazadel. Na vteřinu se o ni trochu nešikovně přetahovaly, jak obě táhly opačným směrem.

„Myslím, že už to zvládnu. Díky.“ Laureniny oči měly stejně šedou barvu jako obloha, nicméně se na Bree alespoň usmála. „Ty pomoct nepotřebuješ?“

„Kdepak,“ mávla rukou Bree. „Já to zvládnu, díky.“ Pak se podívala nahoru. Mraky na obloze houstly. „Snad nám vydrží počasí.“

„Podle předpovědi ne.“

„No jo, ale stejně. Člověk nikdy neví.“

„To ne.“ Lauren vypadala, jako by ji optimismus kolegyně téměř pobavil. „V tom máš pravdu.“ Zdálo se, že chce říct ještě něco, jenže v tu chvíli ji zavolala Alice. Lauren si dala batoh na záda. „Promiň.“

Pak se vydala po štěrkové cestě za Alicí a Bree se zavazadly osaměla. Chopila se toho svého a zkusila ho zvednout. Poněkud se pod jeho nezvyklou tíhou prohnula.

„Na to si zvyknete.“

Když zvedla oči, zjistila, že se na ni usmívá jejich řidič. Než v Melbourne nasedli, představil se jim, ovšem Bree si jaksi nezapamatovala jeho jméno. Tentokrát už si ho prohlédla líp. Byl mladší, než si původně myslela. Nemohlo mu být víc než třicet. Měl svalnaté paže, ruce horolezce a štíhlou, avšak statnou postavu. Na jeho červené flísové mikině zářilo logo firmy Executive Adventures, ale jmenovka nikde. Nemohla se rozhodnout, jestli se jí líbí nebo ne.

„Hlavně si ho musíte dobře nasadit,“ řekl, zvedl batoh a pomohl jí ho dát na záda. „To strašně pomůže.“

Pak jí začal dlouhými prsty různě utahovat popruhy a zapínat přezky, až jí najednou krosna přišla ne vyloženě lehká, ale rozhodně lehčí. Už otevřela pusu, aby mu poděkovala, když vtom k nim vlhký vítr zavál pach cigaretového kouře. Oba se za ním otočili. Bree už dopředu věděla, koho uvidí.

Kousek opodál se trochu hrbila Bethany McKenzieová. Jednou rukou si chránila cigaretu před větrem a druhou měla zastrčenou v kapse bundy. Cestou si v dodávce trochu zdřímla, hlavu opřenou o okénko, a když se probudila, vypadala rozpačitě.

Řidič si odkašlal. „Tady se nekouří.“

Beth se uprostřed šluku zarazila. „Vždyť jsme venku.“

„Ale na hotelových pozemcích. Celá zóna je nekuřácká.“

Beth se na okamžik zatvářila pobouřeně, ale když viděla, jak se na ni všichni dívají, pokrčila rameny a zašlápla cigaretu botou. Pak si přitáhla bundu těsněji k tělu. Bree věděla, že bunda už je celkem stará a že jí dobře nesedí.

Řidič pak obrátil svou pozornost zpět k ní. „Pracujete spolu už dlouho?“ usmál se na ni spiklenecky.

„Půl roku,“ odpověděla Bree. „Ale jinak se známe odjakživa. Je to moje sestra.“

Jak očekávala, řidič si je obě překvapeně prohlédl. „Vy dvě a sestry?“

Bree naklonila hlavu trochu na stranu a prsty si pročísla dlouhý černý culík. „Vlastně jsme dvojčata. Identická,“ dodala, protože si říkala, že se pobaví jeho výrazem. Nezklamal. Doslova mu spadla čelist. Vtom v dálce zahřmělo a všichni se podívali k nebi.

„No nic,“ pousmál se řidič trochu škodolibě. „Měli bychom přidat, abyste už mohli vyrazit. Jediný, co je horší než mokrý tábořiště, je mokrý tábořiště, který člověk musel rozbít narychlo.“

S těmi slovy vytáhl z kufru posledních pár batohů a obrátil se k Jill Baileyové, která se právě snažila protáhnout macatou paži ramenním popruhem. Bree jí batoh zezadu nadzdvihla, aby jí to trochu usnadnila.

„Chcete vyrazit?“ zeptal se řidič Jill. „Můžu vaši skupinu klidně vypravit na cestu. Nebo radši počkáte, až dorazí všichni?“

Když Jill konečně svou paži popruhem procpala, hlasitě vydechla, tváře rudé únavou. Pak se podívala na příjezdovou cestu zející prázdnotou a zamračila se.

„S tím svým autem tu měl Daniel být dřív než my,“ prohodil jeden z mužů a pár ostatních se zdvořile zasmálo.

Jill na to reagovala svým strojeným pracovním úsměvem, ale neřekla nic. Daniel Bailey byl sice její bratr, ale také generální ředitel, pročež Bree dospěla k závěru, že si může zpoždění dovolit.

Deset minut před plánovaným odjezdem minibusu od hlavního sídla společnosti BaileyTennants v Melbourne měla Bree možnost sledovat Jill, jak s bratrem telefonuje. Poodešla přitom z doslechu a poslouchala ho s rukou opřenou v bok a pevně rozkročenýma nohama.

Bree se jako vždy pokusila rozluštit její výraz. Nelibost? Možná. A možná něco jiného. Jill jí často přišla dost nečitelná. Tak či tak, když s bratrem domluvila a vrátila se k ostatním, ten výraz už jí z tváře vyprchal.

Jill jim jednoduše sdělila, že Daniela něco zdrželo. Práce, jako obvykle. Že vyrazí bez něj a on je později dožene.

Zatímco se teď motali na parkovišti, Bree si všimla, jak Jill postupně klesají koutky úst dolů. Mraky rozhodně zhoustly a Bree už spadlo na bundu i pár zbloudilých kapek deště. Jenže příjezdová cesta dál zela prázdnotou.

„Opravdu nemá smysl, abychom tu čekali všichni,“ řekla Jill čtyřem mužům postávajícím s batohy u minibusu. „Danielovi by to už nemělo trvat dlouho.“

Nijak se za bratra neomluvila, což Bree ocenila. To byla jedna z věcí, kterou na Jill obdivovala nejvíc. Neomlouvala se.

Muži se usmáli a pokrčili rameny. Nevadilo jim to. Samozřejmě že ne, pomyslela si Bree. Vždyť Daniel je jejich šéf. Co jiného jim zbývalo?

„Tak jo,“ tleskl řidič. „Dámy, za mnou.“

Pět žen si mezi sebou vyměnilo pohled a vydaly se přes parkoviště za řidičovou červenou mikinou kontrastující s tlumenými zelenými a hnědými tóny buše. Nejdřív jim pod botami skřípal štěrk, později už jen čvachtala rozbahněná tráva. Řidič se zastavil na začátku stezky a opřel se o starou dřevěnou značku. Pod šipku někdo vyřezal dvě slova. Zrcadlové vodopády.

„Máte všechny věci?“ ujistil se ještě řidič.

Bree na sobě cítila upřené oči všech kolegyň, prohmatala tedy po stranách svou bundu a zkontrolovala obsah kapes. V jedné měla složenou zbrusu novou mapu, ve druhé nahmatala plastové okraje kompasu. Před cestou ji vyslali na půldenní kurz orientace v terénu. Najednou se jí zdál dost krátký.

„Nebojte,“ uklidnil je řidič. „Na tenhle úsek cesty je ani nebudete potřebovat. Prostě jděte rovnou za nosem a dorazíte přímo na táborovou louku. Nemůžete ji minout. Projdete jen pár zatáček. Mějte oči na šťopkách a nemůže se nic stát. Uvidíme se v neděli na druhém konci cesty. Cíl je dorazit do dvanácti. Za každou čtvrthodinu zpoždění vás čeká pokuta.“

„A co když dojdeme dřív? To by pak šlo vyrazit do Melbourne dřív?“

Řidič pohlédl na Alici.

„Rád slyším, že si věříte.“

Alice jen pokrčila rameny. „V neděli večer něco mám.“

„Aha. No, nejspíš by to šlo. Pokud obě skupiny dorazí na stanoviště s předstihem…“ Ohlédl se na muže postávající pořád ještě v dálce u minibusu, kterým stále scházel jeden člen týmu. „Ale nijak zvlášť se nežeňte. V neděli nikdy není velkej provoz. Takže pokud dojdete do těch dvanácti, stihnu vás do města dopravit včas.“

Alice s ním už nediskutovala, jen stiskla rty. Bree ten pohled v jejích očích poznala. Byl to ten, který se obecně snažila nevyvolávat.

„Nějaký další dotazy?“ zeptal se řidič a změřil si všech pět žen. „Bezva. Ještě zbývá udělat vám fotku do newsletteru.“

Bree neušlo, že Jill zaváhala. Jejich newsletter byl pochybný jak z hlediska pravidelnosti vycházení, tak z hlediska zajímavosti obsahu, a Jill si trochu odevzdaně poklepala na prázdnou kapsu.

„Nemám…“ poznamenala a zadívala se směrem k minibusu, kde vedle sedadla řidiče ležel pytel na zip obsahující jejich mobilní telefony.

„To nevadí, já vás vyblejsknu,“ řekl řidič a vytáhl z kapsy svůj vlastní mobil. „Běžte víc k sobě. Trochu víc. Tak. A teď obejmout, dámy. Tvařte se, že se máte rády.“

Bree ucítila kolem pasu Jillinu paži a usmála se.

„A je to,“ zhodnotil řidič, když si výsledný obrázek prohlédl. „Tak. To je všechno. Můžete vyrazit. Hodně štěstí. A zkuste si to trochu užít, platí?“

Zamával jim, otočil se a pětice žen osaměla. Zůstaly tam stát jako sochy, až se Jill konečně pohnula a všechny se zase rozpojily.

Když se Bree podívala na Jill, zjistila, že generální ředitelka hledí přímo na ni.

„Jak daleko je to k prvnímu tábořišti?“

„Moment, jen se podívám…“ Bree rozložila mapu. Rohy jí neposlušně ohýbal vítr. Začátek cesty měla zakroužkovaný a plánovanou trasu červeně vyznačenou. Zatímco přejížděla prstem po mapě ve snaze najít první tábořiště, slyšela, jak si její kolegyně usazují krosny líp na záda. Kde jen je? Do papíru se začaly vpíjet kapičky deště, načež vítr zavál tak silně, že roh mapy úplně přehnul. Bree si ji znovu co nejlíp rozložila a tiše si oddechla, když vedle svého palce první tábořiště konečně spatřila.

„Není daleko,“ zamumlala a pokusila se vyluštit vzdálenost podle měřítka. „Žádná hrůza.“

„Obávám se, že naše definice toho, co není žádná hrůza, se můžou poněkud lišit.“

„Zhruba deset kilometrů?“ Původně nechtěla, aby to vyznělo jako otázka. „Ne víc než deset.“

„Tak dobře,“ řekla Jill a nadhodila si batoh trochu výš na záda. Byly teprve na začátku a ona už vypadala unaveně. „Veď nás.“

Bree vyrazila. Stezka byla s každým dalším krokem temnější, jak se nad ní postupně splétaly větve stromů pohlcující všechno světlo. Slyšela kapání dešťové vody z listů a odněkud z hloubi pralesa se ozval křik nějakého ptáka. Ohlédla se na čtyři obličeje, které ji následovaly, zastíněné kapucemi bund. Alice šla hned za ní. Vítr jí rozfoukával blond vlasy.

„Dobrá práce,“ řekla neslyšně. Bree dospěla k závěru, že to myslela upřímně, a usmála se.

Za Alicí kráčela Lauren, oči upřené na nerovný terén. Jilliny buclaté tváře už trochu zrůžověly. Jejich skupinu uzavírala Bethany, která ve vypůjčených botách a příliš těsné bundě trochu zaostávala. Sestry se našly očima. Bree nezpomalila.

Zužující se pěšina zahnula, a i poslední světýlko z chaty naposledy v dálce zablikalo, než se za ním zavřela hradba stromů.

4

Na parkovišti u chaty bylo plno. Auta dobrovolníků stála nacpaná vedle dodávek různých televizních stanic a policejních vozů. Falk už neměl kde zastavit, a tak zaparkoval přímo před vchodem do chaty a pro jistotu nechal Carmen v autě i s klíčky. Vystoupil rovnou na verandu, a když otevřel dveře dovnitř, pohladil ho závan teplého vzduchu. V rohu dřevem obložené recepce se nad mapou skláněli členové pátrací skupiny. Jedny dveře vedly do společné kuchyně a za druhými Falk spatřil společenskou místnost s prosezenými gauči a policí plnou starých knih a deskových her. V rohu číhal prehistorický počítač, nad nímž visela ručně psaná cedulka s nápisem Jen pro hosty. Falk si nebyl jistý, zda se jedná o nabídku, nebo spíš výhrůžku.

Správce parku, který seděl na recepci, se na něj skoro ani nepodíval.

„Lituju, jsme plně obsazený. Blbě jste si to načasoval.“

„Najdu tu někde seržanta Kinga?“ zeptal se ho Falk. „Očekává nás.“

Tentokrát už se na něj recepční podíval. „Pardon, viděl jsem, jak jste zastavil, a myslel jsem, že jste…“ Větu ale nedokončil. Myslel jsem, že jste jen další blbeček z města. „Je venku, na provizorní základně. Víte, kde to je?“

„Ne.“

Muž před ním rozložil mapu. Falkovi připadala jen jako velký papír plný zelené barvy protkané křivolakými čarami, které značily cesty nebo silnice. Tužkou mu vyznačil cestu a současně popisoval, kudy se má dát. Cesta pro auta vede po úzké lesní cestě táhnoucí se buší na západ až k jednomu rozcestí, odkud se stáčí prudce na sever. Svůj výklad zakončil tím, že Falkovi na mapě zakroužkoval jeden bod. Bod uprostřed ničeho.

„Autem to tam odsud je tak dvacet minut. Nebojte, slibuju, že až tam dojedete, poznáte to,“ ujistil Falka a mapu mu předal.

„Díky.“

Venku jako by mu zima dala facku. Otevřel dveře auta, nasedl a promnul si zkřehlé ruce. Carmen se v sedadle nakláněla dopředu a zírala skrz čelní sklo. Když začal mluvit, zarazila ho a ukázala před sebe. Falk očima následoval její pohled na druhou stranu parkoviště, kde se právě nějaký bezmála padesátník v džínách a lyžařské bundě natahoval pro něco do kufru černého BMW.

„Koukni. Daniel Bailey,“ hlesla Carmen. „Je to on, ne?“

Falka jako první napadlo, že jednatel společnosti BaileyTennants vypadá bez obleku jinak. Osobně se s Baileym ještě nikdy nesetkal. Ten muž se pohyboval s atletickou ladností, kterou na fotkách nešlo postihnout. Byl sice o něco menší, než Falk očekával, ale ramena i záda měl dostatečně široká. Pyšnil se taky hustými, sametově hnědými vlasy. Nikde žádná šedina. Pokud ta barva nebyla přírodní, jednalo se o drahou a přesvědčivou imitaci. Bailey je neznal, tedy alespoň je neměl znát, ale Falk se v sedadle raději trochu přikrčil.

„Myslíš, že tu vážně pomáhá s pátráním?“ pronesla Carmen nedůvěřivě.

„Ať už tu dělá cokoli, rozhodně jen tak neposedává.“ Na podrážkách bot měl totiž vrstvu čerstvého bláta.

Sledovali, jak se hrabe v kufru svého BMW. Auto vypadalo mezi všemi těmi dalšími starými minibusy a pick-upy jako nějaké exotické zvíře. Po chvíli se Bailey konečně znovu napřímil a strčil si něco tmavého do kapsy.

„Co to bylo?“ vydechla Carmen.

„Vypadalo to jako rukavice.“

Pak Bailey zatáhl za dveře od kufru a ty se s luxusní tichostí přibouchly. Na okamžik zůstal stát a jen se díval do lesa, načež s hlavou skloněnou proti větru vyrazil směrem k chatkám pro hosty.

„Jestli tady bude on i Jill, mohlo by se to celé zkomplikovat,“ poznamenala Carmen, zatímco sledovali jeho vzdalující se postavu.

„To teda jo.“ Mírně řečeno, čehož si byli oba vědomi. Falk nastartoval a podal Carmen mapu. „No nic, máme jet sem.“

Carmen se zadívala na zakroužkovaný zelený bod na mapě.

„A co tam je?“

„Tam našli ty zbylé čtyři.“

Tlumiče jejich sedanu dostávaly pěkně zabrat. Auto poskakovalo po hrbolaté cestě a dávalo pocítit každičkou nerovnost terénu. Loupající se kmeny blahovičníků se kolem silnice tyčily jako stráž. Přes vrčení motoru Falk slyšel i tiché, zato vysoké pískání.

„Proboha, myslíš, že to je vítr?“ zamžourala Carmen skrz čelní sklo.

„Jo.“ Falk nespouštěl oči z cesty, zatímco les kolem nich houstl. Popálenou rukou svíral volant. Pomalu ho začínala bolet.

Alespoň že ten muž na recepci měl pravdu. To místo se nedalo minout. Když projeli poslední zatáčkou, osamělá silnička před nimi se najednou proměnila v rušnou komunikaci. Podél cesty stála po obou stranách podélně zaparkovaná auta a nějaká reportérka zrovna nadšeně mluvila do kamery a ukazovala na pátrací týmy za svými zády. Opodál stál stůl s termoskami a láhvemi vody a z okolních stromů se snášely lístky, které rozfoukávala vrtule policejní helikoptéry vznášející se nad nimi.

Falk zaparkoval na samém konci řady aut. Bylo už skoro poledne, ale slunce na nebi svítilo jen slabě. Carmen oslovila správce parku, který kolem nich procházel, a zeptala se, kde najdou seržanta Kinga. Muž je nasměroval k vysokému štíhlému padesátníkovi, který těkal bystrým pohledem od mapy k lesu. Když k němu Carmen s Falkem došli, pozorně si je prohlédl.

„Dobře, že jste přijeli.“ Představili se a vzájemně si potřásli rukama. King se pak ohlédl přes rameno na televizní štáb. „Pojďme od toho chaosu trochu dál.“

Popošli po silnici až k velké dodávce, kterou využili také jako větrolam, a schovali se za ni.

„Takže zatím nic?“ zeptal se Falk.

„Zatím nic,“ zachraptěl King. Zjevně celé dopoledne mluvil a hlasivky už mu vypovídaly službu.

„Kolik takových pátrání jste už vedl?“

„Spoustu. Sloužím tu už skoro dvacet let. Lidi se tu ztrácej v jednom kuse.“

„A jak rychle je obvykle najdete?“

„To záleží. Poznáte předem délku provázku? Občas máme štěstí hned, ale často to trvá docela dlouho,“ zafuněl King. „Je ztracená už něco přes třicet hodin, takže ideální by bylo, kdybychom ji našli dneska. Zdá se, že ty ženský měly dost rozumu na to, aby sbíraly dešťovou vodu, což už něco znamená, ale nejspíš u sebe nebude mít žádný jídlo. Je tu taky riziko podchlazení. To vás může doběhnout celkem rychle, jakmile promoknete. Ale strašně záleží na tom, jak se s tím vyrovnává. Možná má štěstí. Když byla mladší, zjevně jezdívala tábořit dost často. Takový lidi vyjdou z lesa i sami.“ Odmlčel se. „A občas taky ne.“

„Ale vždycky se vám je podaří najít, myslím nakonec,“ ozvala se Carmen.

„Skoro vždycky. Dokonce i v době, kdy tady řádil Kovac, se je podařilo najít. Nakonec. Až na tu jednu holku. Od tý doby si vybavuju jen jeden dva případy, kdy jsme je nenašli. Zhruba před patnácti lety sem přijel starej pán. Nebyl na tom zdravotně dobře. Srdce. Neměl vůbec vyrážet sám. Nejspíš si někde sednul, aby si trochu odpočinul, a dostal infarkt. A zhruba před deseti lety jeden páreček z Novýho Zélandu. S těma to bylo trochu divný. Něco málo přes třicet, byli v dobrý kondici, celkem dost zkušeností. Až o hodně později vyšlo najevo, že si na Novým Zélandu stačili nasekat pěknou řádku dluhů.“

„Takže jste dospěli k závěru, že zmizeli úmyslně?“ chtěl vědět Falk.

„To vám nemůžu potvrdit, bohužel. Ale řekněme, že by pro ně nebyla nejhorší věc na světě, kdyby se vypařili.“

Falk si s Carmen vyměnil pohled.

„A s čím máme co dělat tentokrát?“

„Alice Russellová byla ve skupině pěti žen, které se vydaly po stezce k Zrcadlovejm vodopádům ve čtvrtek pozdě odpoledne. Později vás tam může někdo dovést, jestli chcete. Měly s sebou základní vybavení. Mapu, stany, kompas, nějaký jídlo. Měly jít v podstatě pořád na západ, cestou překonat pár pitomejch teambuildingovejch překážek a strávit v buši tři noci.“

„Tyhle akce organizuje správa parku?“ zeptala se Carmen.

„Ne. Ty tady pořádá jedna soukromá agentura. Už několik let. Executive Adventures. Slyšeli jste o nich? Nejsou špatní. Většinou vědí, co dělají. V tu samou dobu se na podobnou cestu vydala i skupina pěti mužů z BaileyTennants. Měli jinou trasu, ale obě skupiny se měly sejít do včerejšího poledne přímo tady.“

„Jenže ženy nedorazily.“

„Ne. Teda čtyři z nich nakonec ano. Ale s šestihodinovým zpožděním a v dost špatným stavu. Měly lehký zranění, pár modřin a škrábanců. Jedna se uhodila do hlavy. Jinou zas uštkl had.“

„Kristepane. A kterou?“ zajímal se Falk. „Je v pořádku?“

„Jo, v podstatě. Breannu McKenzieovou. Co jsem slyšel, je to jejich dokonalá asistentka. Všechny mají takový pitomý tituly. To je jedno. Pravděpodobně ji kousla jenom krajta kobercová. Což v tu chvíli samozřejmě nevěděly. Byly strachy podělaný až za ušima. Myslely, že to byla pakobra páskovaná a že jejich kolegyně padne mrtvá k zemi. Ale had, co ji uštkl, rozhodně nebyl jedovatej, jenže to kousnutí se jí zanítilo, takže skončila pro jistotu v nemocnici.“

„Někde v Melbourne?“ zeptala se Carmen. King zavrtěl hlavou.

„Na zdejší klinice,“ upřesnil. „Tam to pro ni bude nejlepší. Když se předávkujete perníkem někde v městským squatu, potřebujete městský doktory. Ale když vás uštkne had, potřebujete se dostat do rukou doktorům, kteří znaj zdejší přírodu, to mi věřte. Její sestra je tam s ní.“ Pak si vytáhl z kapsy malý zápisník a podíval se do něj. „Bethany McKenzieová. Šla s nima taky, ale podařilo se jí vyváznout relativně bez následků.“

S těmi slovy se King ohlédl přes rameno na pátrací skupiny. Jedna z nich se právě chystala vyrazit. Jejich oranžové uniformy byly na pozadí zeleného lesa dobře viditelné. Falk si všiml místa, kde se stromy trochu rozestupovaly, aby vpustily do buše pěšinu označenou osamělou dřevěnou cedulí.

„Víme, že z cesty sešly někdy během druhýho dne, protože večer už nedorazily na plánovaný tábořiště,“ pokračoval King. „Z hlavní stezky tam vede celkem široká klokaní cesta. Myslíme, že právě ta je spletla. Že jdou špatně, si uvědomily už za pár hodin, ale to už je spousta času na to, aby se člověk dostal do maléru.“

Znovu pohlédl do zápisníku a otočil stránku.

„Od téhle chvíle to začíná být mlhavější. Moji lidi z nich během včerejší noci a dnešního rána dostali, co šlo. Ale v jejich vyprávění zůstává ještě několik děr, který je třeba doplnit. Zdá se, že když jim došlo, že špatně odbočily, snažily se nějak vrátit po vlastních stopách. Což je snadnej způsob, jak si to všechno ještě zhoršit. Na druhým tábořišti si měly vyzvednout jídlo a pití, takže když se jim ho nepodařilo najít, začaly pomalu panikařit.“

Falk si vzpomněl na slova toho prodavače od pumpy. Člověk tam zpanikaří. Všechno vám začne připadat stejný a přestanete věřit vlastním očím.

„Všechny měly nechat telefony u průvodce, ale Alice si svůj vzala, jak víte,“ kývl King na Falka. „Ale signál je tu dost mizernej. Občas máte štěstí, ale většinou ne. No nic. Takhle se motaly až do soboty, kdy narazily na starou nepoužívanou chatrč.“

Tady se trochu odmlčel. Jako by chtěl ještě něco dodat, ale nakonec si to rozmyslel.

„Zatím si nejme jistý, kde přesně ta chatrč je. Ale zůstaly v ní přes noc. Když se včera ráno vzbudily, pohřešovaná byla pryč. Nebo to aspoň všechny čtyři tvrdí.“

Falk se zamračil. „Co si myslely, že se s ní stalo?“

„Že se prostě naštvala a vyrazila po vlastní ose. Řekněme, že se mezi sebou dost dohadovaly o to, jakej zvolit v daný situaci postup. No a tahle Alice zjevně dost prosazovala, aby se vydaly lesem na sever a pokusily se najít cestu. Ostatním se do toho moc nechtělo a ona z toho neměla zrovna radost.“

„A co si o tom myslíte vy?“

„Mohlo to tak bejt. Spolu s ní zmizel i její batoh a telefon. Taky si odnesla jejich jedinou fungující společnou baterku,“ zamračil se King. „A mezi náma, podle těch zranění a tlaku, pod kterým se ocitly, mi připadá, že se v určitým bodě dost pohádaly.“

„Vy myslíte, že se popraly?“ vyhrkla Carmen. „Ale kvůli čemu?“

„Jak říkám, ještě se musí vysvětlit spousta věcí. Postupujeme tak rychle, jak to za daných okolností jde. Jenže tady venku se hraje o minuty. Takže přednost má pátrání.“

Falk přikývl. „A jak se těm zbylým podařilo najít cestu?“

„Vydaly se na sever, až konečně narazily na silnici, po který se vydaly dál. Je to ošemetnej postup. Ne vždycky se vyplatí, ale nejspíš neměly moc na výběr. Trvalo jim to hodiny, ale nakonec se jim poštěstilo,“ povzdechl si. „Snažíme se najít tu chatrč. V nejlepším případě se tam Alice vrátila a utábořila.“

Na nejhorší případ se Falk neptal. Samotného ho napadala hromada možností, co se člověku, který se ztratí ve zrádné buši úplně sám, může stát.

„To je za mě všechno,“ uzavřel King. „Jste na řadě.“

Falk vyndal svůj telefon. Uložil si Alicinu zprávu z hlasové schránky jako zvukovou stopu a teď za to byl rád, protože neměl vůbec žádný signál. Podal mobil Kingovi, který si ho přitiskl těsně k uchu.

„Zatracenej vítr.“ King si zacpal druhé ucho rukou, zavřel oči a ze všech sil poslouchal. Přehrál si tu zprávu dvakrát, než Falkovi telefon s vážným pohledem ve tváři vrátil.

„Můžete mi říct, proč jste s ní byli ve spojení?“

Nad hlavami jim znovu přeletěla helikoptéra, tak nízko, až se koruny okolních stromů zakymácely. Falk se podíval na Carmen, která přikývla.

„Na parkovišti u hotelu jsme zahlédli Daniela Baileyho,“ řekl seržantovi Falk. „Jednatele společnosti, pro kterou všichni pracují. Jeho jméno figurovalo i na seznamu účastníků, který jste nám poslal.“

„Ten jejich šéf? Vím, o kom mluvíte. Ten byl v mužský skupině.“

„Došlo během těch několika dnů mezi oběma skupinami k nějakému kontaktu?“

„Oficiálně ne. Ale neoficiálně? Ano, bylo mi řečeno, že ano. Proč?“

„Protože jsme s Alicí byli ve spojení právě kvůli tomu,“ prozradil mu Falk. „Kvůli Danielu Baileymu.“

DEN PRVNÍ — ČTVRTEK ODPOLEDNE

Jill Baileyová si byla vědoma, že Alice se jí s každým dalším krokem vzdaluje víc a víc.

Mohly být na cestě teprve dvacet minut a Jill už cítila, jak ji dře levá pata, přestože si zaplatila trojcifernou částku navíc za speciální materiál fast-wick, který sliboval okamžitý maximální komfort. Byla zima, ale tričko se jí už lepilo k podpaží a mezi prsy už jí do podprsenky stékaly krůpěje potu. I čelo už měla orosené. Celé se jí lesklo, a tak si ho trochu otřela do rukávu.

Dospěla k závěru, že jediná, které se jde ještě hůř než jí, bude Beth. Slyšela za sebou sípavé oddechování kuřáka. Věděla, že by se měla otočit a pokusit se ji trochu povzbudit, jenže v tu chvíli ji nenapadlo nic, co by mohla říct. Alespoň nic přesvědčivého.

A tak se raději soustředila na to, aby si udržovala stálé tempo a pokud možno na sobě nedávala únavu příliš znát. Kapky jemného deště stékající na zem po listech jí připomněly meditační pěšinky, kterými se procházeli v lázních. To se její představě příjemně stráveného víkendu blížilo výrazně víc. Horské túry byly vždycky spíš Danielovou zálibou. Zatracený Daniel. Schválně, jestli už vůbec dorazil na výchozí stanoviště.

Vtom vycítila, že vepředu došlo ke změně tempa, a když odtrhla oči od pěšiny, zjistila, že ostatní zpomalují. Hustý porost začal řídnout, stezka před nimi se rozšiřovala a Jill došlo, že ten zvuk, který původně považovala za hučení větru, je ve skutečnosti šumění vody. Došla k ostatním až na kraj lesa a překvapeně zamrkala. Stromy se nečekaně rozestoupily, aby uvolnily místo padající stěně bílé pěny. „Panebože. To je neuvěřitelné,“ vydechla Jill. „Zdá se, že jsme našly ty vodopády.“

Nádhera. To bylo jediné slovo, které ji napadalo. Mezi stromy se proplétala rychle tekoucí zpěněná řeka, pak se prohnala pod dřevěným mostem a volně přepadla přes kamenný okraj propasti, odkud s ohlušujícím duněním padala jako těžká opona do hlubokého jezera.

Všech pět žen se nahrnulo na most a opřelo o zábradlí, aby se mohly zahledět dolů do rokle, kam se valila divoká řeka. Okolní vzduch byl tak čerstvý, až měla Jill pocit, že by se ho mohla téměř dotknout, zatímco na tvářích ji chladila vodní tříšť. Ten pohled byl hypnotizující a ona se do něj vpíjela natolik, že i krosna na zádech ji přestala tak tížit. Měla pocit, že by tam vydržela stát věčně.

„Měly bychom jít dál.“

Ten hlas se ozval až z kraje mostu. Jill odtrhla oči od vodopádu. Alice už se dívala, kudy stezka pokračuje. „Tady se nejspíš stmívá dost brzy,“ dodala. „Neměly bychom se zdržovat.“

Jill se ihned hlasitě ozval puchýř tvořící se jí na patě a triko se jí začalo lepit na tělo. Podívala se na tmavou oblohu, naposledy se ohlédla na úchvatný vodopád a povzdechla si.

„Tak dobře. Jdeme dál.“

Když se pustila zábradlí, všimla si, jak se Bree mračí do mapy.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se jí. Bree jí však věnovala jen svůj dokonalý úsměv.

„Ano. Je to tudy.“ Pak mapu znovu složila, přehodila si černý cop přes rameno a ukázala na jedinou cestu vedoucí dál. Jill mlčky přikývla. Jediná cesta, jediná možnost. Jen doufala, že Bree bude stejně sebejistá, až se bude potřeba opravdu rozhodnout.

Stezka byla rozbahněná a Jill měla s každým krokem větší strach, že uklouzne. Pomalu ji začínala bolet záda. Nebyla si jistá, jestli za to může těžký batoh nebo spíš to, jak v jednom kuse sklání hlavu, aby měla přehled o tom, kam šlape.

Neušly daleko, když vtom poklidné zvuky buše přerušil odněkud zepředu výkřik. Bree se zastavila a ukazovala na něco do lesa.

„Podívejte. To vypadá jako první vlajka, ne?“

Mezi odlupující se kůrou eukalyptů se ve větru třepotal jasně bílý čtvercový kus látky. Bree si sundala krosnu a vyrazila podrostem blíž, aby se podívala.

„Je to ona. Má na sobě logo Executive Adventures.“

Jill zamžourala. Na takovou dálku neviděla detaily. Bree co nejvíc natáhla ruku, vyskočila, ale vlajku se jí zachytit nepodařilo.

„Potřebovala bych něco, na co bych si mohla stoupnout.“ Rozhlédla se a vítr jí zavál vlasy do obličeje.

„Ale no tak, nechme ji tu a pojďme,“ řekla Alice s pohledem na oblohu. „Nestojí za to, aby sis kvůli ní zlomila vaz. Co dostaneme, pokud se nám podaří najít všech šest? Sto dolarů nebo tak něco?“

„Dvě stě čtyřicet pro každou.“

Jill se otočila za Bethaniným hlasem. To bylo poprvé od začátku cesty, kdy ji slyšela promluvit.

Beth si taky odložila batoh. „Pomůžu ti.“

Jill neuniklo, jak se Bree vytratilo nadšení z tváře.

„Ale ne, to je jedno, necháme ji tu.“

Jenže bylo příliš pozdě. Její sestra už k ní kráčela. „Dvě stě čtyřicet dolarů, Bree. Jestli se ti nahoru nechce, klidně pro ni vylezu sama.“

Jill zůstala stát vedle Alice a Lauren. Všechny si založily ruce na prsa, aby jim nebyla taková zima, a sledovaly, co se bude dít. Beth si před sestru klekla, udělala jí z rukou stupátko a čekala, až jí Bree s nevolí stoupne do dlaní zabahněnou botou.

„Je to jen ztráta času,“ poznamenala Alice, načež se podívala na Jill. „Pardon, nemyslím celý tenhle výlet. Jen tohle.“

„Ale no tak, ať to zkusí,“ zastala se dvojčat Lauren a sledovala, jak balancují u kmene stromu. „Vždyť nám to nic neudělá. Když je ti dvacet, pár stovek jsou velký peníze.“

„A kam vlastně tak spěcháš?“ zeptala se Jill Alice.

„Nikam, ale tímhle tempem budeme muset postavit stany nejenom za mokra, ale i za tmy.“

Jill se obávala, že v tom bude mít Alice pravdu. Nebe už se šeřilo, a když se nad tím zamyslela, neslyšela už ani zpěv ptáků. „Za minutku půjdeme dál. Vlastně jsem se spíš ptala na to, proč v neděli tak spěcháš do Melbourne. Říkalas jen, že něco máš.“

„Aha.“ Následovalo trapné ticho. „Nic důležitého,“ mávla pak rukou Alice.

„V neděli večer se koná slavnostní ples a předávání cen koleje Podnikavých dívek,“ prozradila Lauren. Alice po ní šlehla pohledem, který Jill nezachytila.

„Vážně? Neboj, to určitě stihneš,“ ujistila ji Jill. „Jakou cenu má Margot dostat?“

Pokaždé když se Jill setkala s Alicinou dcerou, odcházela s pocitem, že byla do jisté míry hodnocena. Ne že by názor nějaké šestnáctileté holky hrál v jejím životě sebemenší roli, s potřebou zalíbit se se definitivně rozloučila před pětatřiceti lety. Avšak na chladném pohledu Margot Russellové bylo něco zvláštně zneklidňujícího.

„Má si převzít cenu za tanec,“ odpověděla Alice.

„To je hezké.“

„Hm,“ zabručela Alice. Jill dobře věděla, že Alice má diplom z podnikání a obchodu.

Pak sjela pohledem k Lauren. Její dceru nikdy neviděla, ale věděla, že i ona je členkou Podnikavých dívek. Laureniny stížnosti na horentní poplatky si vyslechla vícekrát. Zapátrala hluboko v paměti, přesto si na jméno její holčičky nedokázala vzpomenout.

„Ty tam taky spěcháš?“ zeptala se nakonec druhé kolegyně.

Ticho. „Ne. Letos ne.“

Vtom se ozval vítězný výkřik a Jill se trochu ulevilo, když viděla, jak se k nim sestry vracejí i s ukořistěnou vlajkou.

„Výborně, dámy,“ pochválila je a Bree se rozzářila. Dokonce i Beth se usmívala. Najednou měla úplně jiný výraz, napadlo Jill. Měla by něco takového dělat častěji.

„No konečně,“ zamumlala Alice, ale neodhadla přitom sílu svého hlasu. „Nic ve zlém, ovšem jestli hned nevyrazíme, tak na tábořiště vážně za světla nedojdeme,“ dodala a hodila si na záda batoh.

„Jistě, Alice. To už jsi říkala,“ řekla Jill a obrátila se ke dvojčatům. „Dobrá práce, holky.“

Zatímco Alice odcházela, Bree se nepřestávala zářivě usmívat. Kdyby ji Jill neznala tak dobře, nejspíš by si myslela, že jí v koutku úst vůbec nezacukalo; že se jí to jen zdálo.

Alice měla pravdu. Když na tábořiště dorazily, byla už úplná tma. Poslední kilometr se plazily šnečím tempem, protože si na cestu musely svítit a každých sto metrů zastavit, aby se na mapě ujistily, že jdou dobře.

Jill se domnívala, že až tam dojdou, uleví se jí, jenže ve skutečnosti cítila jenom vyčerpání. Nohy ji bolely a oči pálily od toho, jak zírala do šera. Ve tmě se to nedalo přesně odhadnout, ale tábořiště jí přišlo větší, než čekala. Kolem dokola ho lemovaly kmeny blahovičníků, jejichž větve se sápaly k obloze jako černé prsty. Nikde ani hvězdička.

Sundala si batoh, neskonale šťastná, že se té tíhy konečně zbaví. Jenže když udělala krok dozadu, o něco zakopla, spadla, narazila si kostrč a vyjekla bolestí.

„Co to bylo?“ Jill oslepilo oslnivé světlo baterky. Jako by zaslechla tichoučký smích, který někdo spolkl ještě dřív, než se mohl rozeznít. Alice. „Panebože, Jill, tys mě vyděsila. Jsi v pořádku?“

Vzápětí Jill ucítila, jak ji někdo popadl za paži.

„Myslím, žes našla ohniště.“ Bree. Jak jinak. „Pomůžu ti.“

Jillině vnímavosti neušlo, že se Bree pod její váhou trochu zakymácela, když jí pomáhala na nohy.

„Nic mi není. Díky.“ Měla ale pocit, že má odřenou dlaň. Napadlo ji, že možná do krve. Sáhla si do kapsy pro baterku, ale zjistila, že je prázdná.

„Sakra.“

„Je ti něco?“ zeptala se jí Bree, která u ní ještě zůstala.

„Myslím, že mi někde vypadla baterka.“ Jill se podívala do míst, kam spadla, ale ve tmě tu nebylo vůbec nic vidět.

„Půjčím ti svou.“ S těmi slovy se jí Bree ztratila, jen slyšela, jak se poblíž někdo hrabe v batohu.

„Tady.“ Ten hlas zazněl zčistajasna, z velké blízkosti. Jill nadskočila. Beth. „Půjč si mou.“

Pak Jill ucítila, jak jí Beth vkládá něco do dlaní. Kovovou baterku, dlouhou a těžkou.

„Díky.“ Jill ji vteřinku osahávala ve snaze najít spínač. Vzápětí tmu rozčísl paprsek ostrého světla, aby se zabořil přímo Alici do obličeje. Ta sebou trhla a zastínila si oči rukou. Baterka nemilosrdně obnažila její výrazné rysy.

„Sakra, to je trochu moc ostré.“

Jill na ni svítila o vteřinku déle, než bylo třeba, a pak světlem sjela z jejího obličeje na nohy. „Jinak ale funguje skvěle. Možná se nám to později bude ještě hodit.“

„Možná,“ řekla Alice, jejíž nohy byly zajaté v kruhu světla. Stačil ale jediný krok stranou a zase zmizela.

Jill přejela kuželem světla po tábořišti. V bílé záři zanikla většina barev, takže všude viděla jen jednotvárnou šeď. Pěšina, po které dorazily, se teď jevila úzká a křivolaká. Ohniště u jejích nohou bylo uprostřed černé. Jak tak svítila kolem, najednou spatřila nějaký stín. Zastavila a vrátila se k němu, tentokrát pomaleji.

Na samém okraji mýtiny nehybně stála štíhlá postava. Jill se polekala a málem znovu zakopla, přičemž se jí ruka rozklepala tak, že paprsek světla se chvíli bláznivě mihotal sem a tam. Rychle se ale ovládla, a když baterku znovu namířila na cíl, její světlo se chvělo už jen maličko.

Pak si oddechla. Byla to jen Lauren. Její vysoká štíhlá postava málem splynula s vertikálními stíny stromů a temným podrostem pod nimi.

„Lauren. Panebože, tys mě ale vyděsila,“ zavolala na ni Jill. Srdce jí stále ještě bušilo rychleji, než by si přála. „Co tam děláš?“

Lauren stála jako přimrazená a zády k ostatním zírala do tmy.

„Lau…“

„Pšt,“ zvedla výstražně ruku.

Vtom to všechny najednou uslyšely. Zapraskání. Jill zatajila dech. V uších jako by jí dunělo ticho. Nic. Vtom se ozvalo další zapraskání, tentokrát doprovázené zvukem kamínků drolících se pod tíhou kroku.

Jill rychle couvla. Lauren se otočila k ostatním, tvář šedou v ostrém světle.

„Někdo tam je.“

5

„Kvůli Danielu Baileymu?“ pohlédl King překvapeně z Carmen na Falka. „Proč se o něj zajímáte?“

Vítr zvedl ze země oblaka prachu a listí. Falk se díval, jak na druhé straně silnice zmizel v buši pátrací oddíl. Melbourne mu přišlo neskutečně vzdálené.

„Tohle je velmi důvěrná informace, seržante,“ pronesl Falk klidným tónem a čekal, až King přikývne.

„Samozřejmě.“

„Zajímáme se o něj kvůli praní špinavých peněz. Údajnému.“

„Cože? V BaileyTennants?“

„Domníváme se, že ano.“ A nejen tady. Tahle firma byla jen jednou z mnoha, kterou finanční policie v současnosti vyšetřovala.

„Já myslel, že to je nějaká nóbl firma. Rodinná, s dlouhou tradicí a tak.“

„Myslíme si, že před Danielem a Jill v tom jel už jejich otec.“

„Vážně?“ zvedl King obočí. „Jako že jim předal rodinnej podnik?“

„Tak nějak.“

„A jak vážný to vlastně je?“ chtěl vědět King. „Jenom sem tam falšujou účetní záznamy, nebo…“

„Ta obvinění jsou vážná,“ řekla Carmen. „Jedná se o stále probíhající důmyslně promyšlenou trestnou činnost. Točí se v tom spousta peněz a spousta lidí z vysokých kruhů.“

Popravdě řečeno, Falk dobře věděl, že oba s Carmen ani netuší, jak široký má vyšetřování záběr. Oni dostali za úkol zaměřit se na BaileyTennants. Jenže ti patřili do větší skupiny, tím si byli jistí. Ovšem o konkrétní velikost nebo skutečnou hloubku podezření se s nimi nikdo nepodělil. Domnívali se, že se jedná o zločiny na celostátní úrovni, přičemž měli podezření, že tato nekalá činnost přesahuje i do zahraničí.

King se zamračil. „Takže Alice vám je přišla prásknout?“

„To my jsme oslovili ji,“ upřesnil Falk. Možná to nebyla nejlepší volba. To už si teď připouštěl. Teoreticky ale splňovala všechny předpoklady. Měla dost vysoké postavení na to, aby věděla, co potřebovali zjistit, a současně v tom sama byla namočená dost na to, aby jí měli čím pohrozit. A nepatřila do rodiny Baileyových.

„A to jdete jak po Danielovi, tak po Jill Baileyové?“

„Ano,“ potvrdila mu Carmen. „A po Leovi. Jejich otci.“

„Ten už přece musí bejt dávno v důchodu, ne?“

„Je pořád aktivní. Údajně.“

King přikývl, ale Falk si moc dobře všiml výrazu v jeho očích. Měl s tím bohaté zkušenosti. Byl si dobře vědom toho, že v obecné rovině většina lidí řadí praní špinavých peněz někam mezi krádež v obchodě a jízdu načerno. Samozřejmě by tomu tak být nemělo, ale přece nemá smysl, aby policie plýtvala zdroji na snahu dopadnout hrstku zazobanců rozhodnutých vyhnout se placení daní za každou cenu.

Ve skutečnosti jde ovšem o mnohem víc, snažil se Falk lidem vysvětlit v případě, že na to byla vhodná chvíle a oči jeho posluchače ještě nebyly úplně zastřené. Pokud někdo skrývá skutečně velkou sumu peněz, mívá k tomu dost dobrý důvod. Všechny ty bílé límečky se cestou po kariérním žebříčku zpravidla špiní víc a víc, až jsou nakonec špinavé úplně celé. Což Falk nenáviděl. Štvalo ho na tom úplně všechno. Dopalovalo ho, jak si ti muži v luxusních kancelářích s klidným svědomím myjí ruce, přesvědčení o tom, že trocha kreativního účetnictví ještě nikoho nezabila. Jak utrácejí prémie, kupují si nákladná sídla a leští drahá auta, zatímco celou dobu předstírají, že nemají nejmenší tušení, že pod povrchem toho všeho něco smrdí. Drogy. Nelegální prodej zbraní. Zneužívané děti. To se případ od případu liší, ale obecně vzato je jejich pohodlí vykoupeno jednotnou měnou. Lidským utrpením.

„Vědí Baileyovi, že je vyšetřujete?“ zeptal se King. Falk pohlédl na Carmen. Přesně tuhle otázku si taky kladli.

„Nemáme žádný důvod si myslet, že ano,“ odpověděl nakonec.

„Až na to, že se s vámi vaše informátorka snažila spojit v tu samou noc, co zmizela.“

„Přesně.“

King se podrbal na bradě a zadíval se směrem do lesa.

„A co by to pro ně znamenalo? Alice Russellová vám dá, co chcete, a pak co? Baileyovi přijdou o firmu?“

„Ne. V ideálním případě skončí ve vězení,“ objasnil mu Falk. „A firma se zavře.“

„Takže všichni její zaměstnanci přijdou o práci?“

„Ano.“

„Včetně těch žen, co byly tam venku s ní?“

„Ano.“

King očividně nebyl ohromen. „A co si o tom Alice Russelová myslela?“

„Popravdě řečeno,“ ozvala se Carmen, „neměla moc na výběr. Kdyby nám nepomohla, vzala by na sebe stejné riziko jako Baileyovi.“

„Aha,“ řekl King a na okamžik se zamyslel. „Tahle věc už nějakou dobu trvá, ne?“

„S Alicí spolupracujeme s přestávkami už tři měsíce,“ potvrdil mu Falk.

„Tak proč by vám měla chtít volat zrovna včera? Co mohlo být tak urgentního?“ přemýšlel King.

Carmen si povzdechla. „Nastal čas, abychom informace, které nám zatím poskytla, předali dál. Dneska.“

„Dneska?“

„Ano. Sice pořád ještě potřebujeme několik klíčových dokumentů, ale to, co jsme zatím nashromáždili, bylo připravené k zahájení vyšetřování.“

„A udělali jste to? Předali jste ty dokumenty?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Carmen. „Jakmile je předáme, bude to mimo nás. I mimo Alici. Tak jsme nejdřív chtěli zjistit, jak to tady vypadá.“

„Myslíte, že z toho chtěla vycouvat?“ zeptal se King.

„Nevíme. Ta možnost tu je. Ale v tom případě by se pro to rozhodla doslova za minutu dvanáct. Pokud by to udělala, čelila by trestnímu stíhání. Takže by k tomu musela mít sakra dobrej důvod.“ Pak ale Carmen zaváhala. „Anebo nemít na výběr.“

Všichni tři se zadívali na temnou krajinu, která zatím odmítala Alici Russellovou vydat.

„A co od ní ještě potřebujete?“ vyptával se dál King.

„Několik obchodních dokumentů,“ odpověděl Falk. „Starých.“ Od BT-51X po BT-54X. Tak zněl jejich oficiální název, ačkoli oni o nich s Carmen mluvili jen jako o smlouvách. „Potřebujeme je k tomu, abychom mohli usvědčit i Baileyho staršího.“

Falkovi a Carmen bylo řečeno, že to, co se dělo v minulosti, mělo rozhodující význam. Byl to právě Leo Bailey, kdo začal firmu posouvat současným směrem. To on navázal obchodní styky s mnoha klíčovými hráči, kteří teď byli vyšetřovaní. Celé to sice byla minulost, jenže pouto, které ji spojovalo s přítomností, pulzovalo životem.

King zmlkl. Zdálky slyšeli zvuk helikoptéry. Museli rozšířit oblast pátrání.

„Aha,“ řekl nakonec. „Podívejte, v tuhle chvíli je mojí hlavní a jedinou prioritou Alice Russellová. Najít ji a dostat ji bezpečně ven. Valná většina takovejchhle zmizení je prostě jen o tom, že člověk sejde z cesty a ztratí se. Což je verze, ke který se momentálně přikláním. Ale jestli existuje šance, že si tím, že s váma mluvila, tu skupinu nějak znepřátelila, je dobrý to vědět. Takže díky za vaši otevřenost.“

Seržant King vypadal nervózně, jako by se už chtěl co nejrychleji vrátit. Ve tváři se mu usadil zvláštní výraz. Téměř jako úleva. Falk si ho chvíli prohlížel a pak řekl:

„Co ještě?“

„Co co ještě?“

„Co ještě doufáte, že se nestalo?“ chtěl vědět Falk. „Protože mně se ani jeden z těch pravděpodobných scénářů nezdá.“

„Ne,“ hlesl King, aniž se mu podíval do očí.

„Tak co je ještě horší, než obě tyhle možnosti?“

Seržant King se přestal ošívat a podíval se na silnici. Pátrací oddíl spolkla buš, už nebyly na dohled ani jejich oranžové uniformy. Stejně se je snažil zahlédnout. Nakonec si trochu povzdechl.

„Kovac. Kovac je horší.“

Falk s Carmen na něj nechápavě zírali.

„Kovac je mrtvý,“ připomněla mu Carmen.

„Martin Kovac je mrtvý,“ přejel si King jazykem přes zuby. „Jen si nejsme tak docela jistý, jestli jeho syn taky.“

DEN PRVNÍ — ČTVRTEČNÍ NOC

Lauren se chtělo křičet.

Byli to jen chlapi z druhé skupiny. S bušícím srdcem a hořkou pachutí v ústech sledovala, jak se z lesa noří jejích pět kolegů s rozzářenými úsměvy a láhvemi vína v rukou. Vedl je Daniel Bailey.

„Takže jsi to nakonec stihl,“ zavrčela Lauren. Adrenalin jí dodával odvahy. Daniel trochu zpomalil.

„Ano…“

Pak se maličko zamračil. Lauren si nejdřív myslela, že ho rozzlobila, ale pak jí došlo, že se jednoduše jen snažil vybavit si její jméno. Zachránila ho až jeho sestra, která najednou vyšla ze tmy.

„Co tady děláš, Danieli?“ Pokud byla Jill překvapená nebo snad otrávená, že bratra vidí, nedala to na sobě znát. Ovšem Lauren ze zkušenosti věděla, že Jill na sobě dá něco znát jen velmi zřídka.

„Říkali jsme si, že vás zajdem pozdravit. Zkontrolovat, jak jste na tom,“ řekl a pohlédl sestře do tváře. „Promiň. Vyděsili jsme vás?“

Možná Daniel dokáže svou sestru prokouknout líp než většina ostatních, napadlo Lauren. Jill dál mlčky vyčkávala.

„Všechno dobrý?“ pokračoval Daniel. „Táboříme jen kilometr od vás. Přinesli jsme pití.“ Vyzval pohledem ostatní čtyři muže a oni hned poslušně ukázali láhve. „Chlapi, jděte jim někdo pomoct zapálit oheň.“

„My to zvládneme,“ oponovala Lauren, ale Daniel jen mávl rukou.

„To je v pohodě, rádi pomůžou.“

Pak se otočil k sestře a Lauren se dívala, jak poodešli dál. Sama vyrazila k ohništi, kde už se jeden hubeňour z marketingu pokoušel zapálit podpalovač v hromadě vlhkého listí.

„Takhle ne,“ řekla a vzala mu sirky. Dotyčnému nezbylo než sledovat, jak došla ke spadlému stromu na kraji mýtiny a posbírala větvičky napadané těsně kolem něj, čímž byly uchráněny před nepřízní počasí. Z druhé strany louky slyšela Alici, jak instruuje dvojčata ohledně stavby stanů. Z jejích pokynů bylo zřejmě, že většinu práce nechávala na nich.

Pak se Lauren vrátila k ohništi, sehnula se a zapátrala v paměti, jak dál. Chrastí dala doprostřed, kolem něj naskládala menší větvičky a prohlédla si výsledek svého dosavadního úsilí. Nevypadal vůbec špatně. Škrtla, zatajila dech, ale oheň hned vzplál, rychle se rozhořel a zalil okolí ohniště oranžovou září.

„Kde ses to naučila?“ zíral na ni muž z marketingu s údivem.

„Na školním táboře.“

Vtom za sebou zaslechli šustění a hned nato ze tmy vystoupila Alice. „Stany už stojí. Bree a Beth si vzaly jeden, takže my dvě budeme nocovat spolu. Jill si nechala ten pro jednoho.“ Kývla směrem k ohni, jehož plameny vrhaly proměnlivé světlo na její rysy. „Bezva. Jdem ohřát jídlo.“

„Neměly bychom se ještě dohodnout s Jill?“ Tábořiště bylo celkem rozlehlé a Lauren okamžik trvalo, než na jeho okraji zahlédla stát Jill s Danielem. Byli zabráni do rozhovoru. Jill právě něco řekla a Daniel zavrtěl hlavou.

„Něco tam řeší,“ pronesla stroze Alice. „Jdem na to. Stejně bychom to musely udělat my dvě, protože ona nebude mít tušení, jak se na ohni vaří.“

To bude nejspíš pravda, pomyslela si Lauren. Alice začala vytahovat kotlíky, rýži a sáčky s dušeným ragú.

„Vybavuju si, jak jsem si na táboře slíbila, že tohle už nikdy dělat nebudu. Ale je to jako s jízdou na kole, ne?“ prohodila Alice o několik minut později, zatímco se dívaly, jak voda v hrnci začíná pomalu vřít. „Mám pocit, jako bychom na sobě zase měly školní uniformy.“

Uprostřed eukalyptů, s vůní hořícího ohně okolo a s Alicí po boku Lauren cítila, jak se v jejím nitru zvedá prach z třicet let staré vzpomínky. Na tábor McAllaster.

Na kampus koleje Podnikavých dívek ukrytý hluboko v lesích. Ten ostatně stále plnil první stránky nablýskaných školních prospektů a nabízel devátému ročníku podnikavých dívek příležitost, povinnou příležitost, strávit celý jeden školní rok daleko od civilizace. Program byl uzpůsobený tak, aby posiloval charakter, odolnost a zdravý respekt vůči australské divočině. A jak opatrně naznačovala pečlivě zvolená slova v letáčku, také k tomu, aby udržel mladé slečny daleko od všeho, k čemu to mladé slečny v takovém věku táhne.

Patnáctileté Lauren se tehdy začalo stýskat od prvního dne. A od druhého už měla všude puchýře nebo štípance od komárů. Nebyla tehdy vůbec ve formě, přičemž dávno překonala věkovou hranici toho, kdy se její špíčky daly považovat za roztomilé dětské faldíčky. A stačil jeden dlouhý týden, aby se k tomu všemu navíc ocitla se zavázanýma očima. Jaký smysl měla zkouška důvěry, když žádné ze svých spolužaček nevěřila?

Věděla, že ji odvedly pryč z hlavního tábora někam do buše, protože slyšela, jak jí pod nohama šustí listí, ovšem jinak vůbec netušila, kde je. Klidně ji mohly odvést na kraj nějakého útesu nebo řeky. Slyšela kolem sebe pohyb. Něčí kroky. Pak se někdo zasmál. Natáhla ruku do černé tmy před sebou, ale podařilo se jí chytit jen vzduch. Když pak nejistě vykročila vpřed, málem upadla, protože zaškobrtla na nerovném terénu. Vtom ji ale za paži chytila něčí jistá ruka. Vzápětí na tváři ucítila hřejivý dech a v uchu hlas.

„Mám tě. Tudy.“ Alice Russellová.

Bylo to poprvé, co spolu promluvily. Lauren tehdy byla tlustá a bez přátel a stále si přesně vybavovala tu směs úlevy a zmatení, když ji tehdy Alice chytila. Teď, o téměř tři desetiletí později, se zadívala přes oheň do tváře své kolegyně a přemýšlela, jestli na ten den taky myslí.

Už se nadechla, aby něco řekla, ale vtom ji vyrušil nějaký pohyb za ní. Vzápětí se vedle ní zjevil Daniel. Oheň zalil jeho obličej oranžovou září.

„Takže oheň už hoří? Výborně.“ Když vrazil Lauren do rukou láhev červeného, jeho zorničky vypadaly ve slabém světle ohně jako dvě černé tečky. „Na, dej si. Mohla bys chvíli na slovíčko, Alice?“

„Teď?“ Alice se ani nehnula.

„Na chviličku, prosím,“ zopakoval Daniel a zlehka jí položil dlaň na záda. Po téměř nepostřehnutelně krátkém zaváhání se Alice zvedla a následovala Daniela dál od ostatních. Lauren se za nimi dívala, jak pomalu mizí ve stínech na kraji louky. Chvíli ještě slyšela i tichý šum Danielova hlasu, ale brzy ho pohltil hovor jejích kolegů, kteří k ní byli blíž.

Obrátila tedy svou pozornost zpět k ohni a zkontrolovala obsah kotlíků. Večeře byla hotová. Otevřela sáčky s ragú a do každého stejným dílem přidala rýži.

„Hostina začíná,“ ohlásila do davu nikterak nadšeným tónem hlasu.

Brzy přišla Bree. V jedné ruce svírala vlajku, kterou cestou našla, a doprovod jí dělali dva muži.

„Viděla jsem ji přímo před sebou, hned vedle cesty,“ vyprávěla jim zrovna. „Možná jste tu svou přešli.“

Tváře už měla červené a usrkávala víno z plastového kelímku. Vzala si jeden sáček s jídlem.

„Díky, vypadá to skvěle,“ řekla, načež se v jídle trochu pošťourala vidličkou a téměř neznatelně posmutněla. „Ty nejíš hovězí?“ zeptala se Lauren.

„Ale ano, jím. Vypadá skvěle. Já jen, že…“ Ale rozmyslela si to. „Vážně to vypadá úžasně. Díky.“

Lauren sledovala, jak si Bree dává do úst malé sousto. Jen maso, žádnou rýži. Lauren uměla poznat člověka, který se navečer vyhýbá karbohydrátům. Měla chuť něco říct, ale raději si to nechala pro sebe. Nic jí do toho nebylo.

„Pokud vaše večeře bude jen trochu chutnat jako ta naše, budeš potřebovat něco, čím ji spláchnout,“ poznamenal jeden z mužů, který Bree doprovázel, naklonil se k ní a dolil jí kelímek dřív, než na to stihla cokoli říct.

Lauren je po očku hlídala, zatímco si vzala svou porci a usadila se na kládu u ohně. Otevřela svůj sáček, z nějž na ni zírala rýže a hovězí. Měla bych to sníst, pomyslela si. Pak se rozhlédla. Nikdo se nedíval. A tady by to stejně bylo všem jedno. Odložila vidličku.

Vtom jí na klín dopadl něčí stín. Zvedla hlavu.

„Můžu si dát taky?“ ptala se Beth zjevně nedočkavě.

„Jasně.“

„Díky. Mám hlad jako vlk. Nevadí, když si přisednu?“ kývla na místo na kládě vedle Lauren.

Lauren se kousek posunula. Kláda pod Beth trochu zapraskala. Jedla rychle a dívala se, jak si její sestru namlouvají ti dva muži. Bree zaklonila dlouhou bílou šíji, napila se a jeden z nich jí ihned dolil.

„Většinou moc nepije,“ poznamenala Beth, aniž předtím polkla první sousto. „Alkohol jí rychle stoupá do hlavy.“

Lauren si vzpomněla na láhev červeného, kterou ji obdaroval Daniel. Nabídla ji Beth, ale ta zavrtěla hlavou.

„Ne, díky.“

„Ty taky nerada piješ?“

„Já piju až příliš ráda.“

„Aha.“ Lauren nepoznala, jestli Beth žertuje, nebo to myslí vážně. Ale když to říkala, rozhodně se neusmívala.

„Nebude ti vadit, když si zakouřím?“ Beth zmačkala svůj prázdný sáček od jídla a vytáhla krabičku cigaret.

Lauren to trochu vadilo, přesto zavrtěla hlavou. Seděly venku. Tak ať si zapálí. Tiše zíraly do plamenů. Čím více lahví vína se vypilo, tím zněl smích a povídání kolem hlasitěji. Jeden z mužů se odtrhl od Bree a zamířil k Beth.

„Můžu jednu?“ zazubil se na ni. Beth na okamžik zaváhala, ale pak krabičku cigaret znovu vytáhla.

„Díky,“ řekl jí kolega a vzal si dvě. Jednu si strčil do pusy, druhou do kapsy. Ještě než poprvé popotáhl, už se k Beth zase otočil zády. Lauren si všimla, jak Beth sleduje jeho návrat k Bree.

„Tak jak se ti v BaileyTennants líbí?“

„Jo, je to tam v pohodě,“ pokrčila rameny Beth.

Snažila se znít nadšeně. Ještě trochu a bylo by se jí to podařilo. Lauren se jí ale nedivila. Oddělení archivace dat bylo proslulé nízkými platy dokonce i ve srovnání s pozicemi pro úplné nováčky, a navíc sídlilo v suterénu. Pokaždé když tam Lauren musela zajít, vracela se s nedočkavou touhou po přirozeném denním světle.

„A jsi ráda, že můžeš pracovat se sestrou?“

„Jo, to každopádně.“ Tentokrát už její odpověď zněla upřímně. „To díky ní jsem tu práci dostala. Přimluvila se za mě.“

„A kde jsi pracovala předtím?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Síla přírody.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.