Diego Zúñiga

Mlha nad Iquique

Elektronická kniha

Diego Zúñiga

MLHA NAD IQUIQUE

Copyright © Diego Zúñiga, 2009

c/o Indent Literary Agency

www.indentagency.com

Czech edition © PROSTOR, 2019

Translation © Ester Povýšilová, 2019

Afterword © Anežka Charvátová, 2019

Ze španělského originálu Camanchaca,

vydaného nakladatelstvím Mondadori

v Santiagu de Chile v roce 2012,

přeložila Ester Povýšilová.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2019 jako svou 509. publikaci

a 119. svazek edice Střed.

Odpovědný redaktor Radovan Beneš.

Jazyková korektura Karolina Suchá.

Grafická úprava Aleš Lederer.

Na obálce použita fotografiesilnice vedoucí k městu Iquique.

V českém jazyce vydání první.

Kniha vychází v rámci volné mezinakladatelské ediční řady „LA Literatura“.

Knihu finančně podpořilo

Ministerstvo kultury České republiky.

eprostor.com

prostor@eprostor.com

facebook.com/nakladatelstvi.prostor

ISBN 978-80-7260-416-6

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

Pro Lorenu Amarovou,ze všech důvodů

„Tady máš příběh jedné rodiny,“ řekl Bobby.

„Příběh všech,“ odpověděl jsem.

Věčný příběh.

Richard Ford

Tátovo první auto byl Ford Fairplane z roku 1971, dal mu ho můj děda k patnáctým narozeninám.

Druhé byla Honda Accord z roku 1985, měla olověnou barvu.

Třetí bylo tmavěmodré BMW 850i z roku 1990, kterým zabil mého strýce Nena.

Čtvrté je pick-up Ford Ranger kouřové barvy, v němž právě projíždíme pouští Atacama.

Rodiče se rozvedli, když mi byly čtyři roky. Teď je mi dvacet. Bydlím s mamkou v Santiagu. On zůstal v Iquique se svou novou rodinou. Občas se vídáme, když jede na služební cestu. Nakupujeme spolu oblečení nebo chce, abych mu společně s jeho novou ženou pomohl vyzvednout nějaké krabice. Já si sednu do auta, nasadím si sluchátka, zapnu mp3 a jedu s ním.

Teď říká, že musíme jet do města Tacna, protože jinak bych mohl přijít o zuby, zná prý jednu zubařku, která mi je pomůže zachránit. Vysvětluje mi to a jeho desetiletý syn se v zadní části pick-upu řehtá a říká něco, čemu nerozumím. Směje se a tátova žena mu říká: Eduardito, buď tiše, ale on se pořád směje.

Mamka přišla o všechny zuby. Musela si pořídit protézu. Občas jde do kuchyně, otevře šuplík, ve kterém schovává speciální krém, obrátí se a upraví si horní protézu. Já pozoruju odraz její tváře v okně a nic neříkám. Pak se znovu otočí ke mně a horní protézu už má nasazenou správně. Spodní protézu nepoužívá. Prý ji to bolí tak, že ani nemůže spát.

Tátova žena se jmenuje Nancy. Mamka říká, že šlapala chodník, a tak se seznámila s tátou. Občas mám chuť se jí na to zeptat. Teď když se na ni dívám ve zpětném zrcátku, zatímco mi nabízí kelímek s limonádou, přemýšlím, že bych se jí na to mohl zeptat. Říct jí, jestli je pravda, že šlapala chodník. Podívám se na ni. Ona se usměje. Ukáže mi svůj perfektní úsměv a já zavrtím hlavou. Pak si nasadím sluchátka a odvrátím pohled na dálnici.

Před odjezdem mi mamka dala seznam věcí, které si mám koupit: bundu, kalhoty, tenisky, košile, trenky a ponožky. Řekla mi, že mám po tátovi chtít všechno značkové, aby oblečení vydrželo celý rok. Zdůraznila to. A když jsem jí pak volal z Coquimba, kde jsme přespávali, zopakovala mi, ať mu nezapomenu říct, že mi to má všechno koupit. A já jí to odkýval, přitom jsem sám sebe viděl v nákupním centru v Iquique, jak si kupuju, co mi zrovna přijde pod ruku, a u toho se ptám táty, jestli by mi nemohl koupit tuhle mikinu a jestli by mi nemohl koupit tamtu košili, a poslouchám, že ne, protože je moc drahá, ať si raději najdu jinou. Jak pak stojím v kabinkách a snažím se na sebe narvat trička ve slevě, jak propočítávám, že když po návratu do Santiaga zhubnu, tak by mi mohly sedět tyhle kalhoty v akci dvoje za cenu jedněch.

Tátův syn se jmenuje Elías. Tak mi ho představila babička, všichni mu ale říkají Eduardito. Narodil se, když mi bylo deset. Mamka říká, že to není syn mého táty, že se jeho žena zapletla s jiným. Někdo jí to povídal a ona tomu věří, protože se ten kluk podobá jen své matce, mému tátovi ne. Pozoruju ho v postranním zrcátku, jak si hraje na čemsi, co mu dal táta k Vánocům, vypadá to jako gameboy, a říkám si, že je to pravda, mému tátovi se nepodobá.

Ode dne, kdy jsme se přistěhovali do Santiaga, nechtěla mamka dál pracovat. Už nikdy nevyšla na ulici. Jen první týden v měsíci chodíme nakoupit. Můj děda jí posílá peníze a ona mě vždycky prosí, abych šel s ní. A tak jdeme a ona nakoupí věci na celý měsíc a taky si koupí barvu na vlasy, i když si nikdy není jistá, která jí sluší nejvíc, a tak se mě ptá na názor, já se koukám na krabičky a nechápu rozdíl mezi popelavě plavou a matně plavou. Podívám se na ženu na obrázku, pak na mamku a řeknu jí, co si myslím. Někdy na mě dá, ale většinou si vybere pravý opak, vyjde z uličky s barvami a pokračuje v nákupu.

Táta říká, že už jsme blízko Antofagasty. Vysvětluje mi, že člověk musí mít k poušti a k dálnici respekt, ne každý umí takovou cestu odřídit. Přikývnu a vyndám si jedno sluchátko. Otočím hlavu, podívám se na něj a on mi říká, že jednou mě naučí řídit, není to prý nic těžkého. Znovu přikývnu. On pak položí svou pravou ruku na mé stehno a řekne, že bych měl trochu zhubnout, že když nezhubnu, může se mi něco stát. Odvrátím se a nasadím si sluchátko.

S mamkou jsme si před spaním hrávali hru na vyprávění příběhů. Vypnuli jsme televizi a v úplné tmě jsme si vymýšleli příběhy. Ani nevím, proč jsme to dělali, ale tu chvíli jsme si užívali. Hodně jsme se nasmáli, když jsme v naprosté tmě leželi na manželské posteli, kterou nám daroval děda. Po přestěhování do Santiaga jsme se rozhodli spát v jedné posteli. I když pravda je taková, že to bylo mamčino rozhodnutí: řekla mi, že nemáme peníze na plyn, takže nemůžeme mít topení, a že nejlepším řešením je spát společně, jako když jsem byl malý a žili jsme v Iquique. Samozřejmě jsem neprotestoval, jen jsem si vzal pár věcí a přestěhoval jsem se do jejího pokoje, našeho pokoje.

Táta bubnuje ukazováčky do volantu, jako kdyby hrál na bicí. Jeho žena a syn spí, ale jemu je to jedno. Ztlumím hlasitost mp3. On dál bubnuje do volantu, zatímco zní kytara a bicí. Je to Pat Metheny. Podívá se na mě s úsměvem na tváři. Vyndám si sluchátka. Stále se usmívá. Ptá se mě, jestli vím, co to hraje. Přikývnu. Začne bubnovat do volantu větší silou. Když písnička skončí, vypráví mi o tom, jak s Nancy viděl Pata Methenyho naživo na chilském Národním stadionu. A pak říká, že pokud přijede znovu, pozve mě. Nic neříkám. Podívám se ven z pravého okýnka. Nějaký muž jde pouští. Stačím ho letmo zahlédnout, než ho necháme za sebou a on se začne ztrácet mezi kopci. Dívám se na něj a představuju si sám sebe, jak putuju pouští, ztrácím se. Jako zbloudilec. To slovo se mi líbí. Zbloudilec. Koukám na něho. Vzdalujeme se. Znovu začne hrát Pat Metheny a táta opět začne bubnovat prsty do volantu.

Jednou v noci, v naprosté tmě, mi mamka vyprávěla to o strýci Nenovi. Řekla mi, že ještě nevím spoustu věcí, že to nebyl její nápad mi lhát, ale že se tak dohodla s mými prarodiči. A vyprávěla mi ten příběh. S detaily. S pauzami. Pak už jsme dlouho o strýci Nenovi nemluvili. O několik dnů později se měl udát jiný příběh, který taky nikdo nechtěl vyprávět.

Zastavujeme na benzínce. Táta kupuje limonády a něco k jídlu. Já zůstávám u auta a koukám se na jeho ženu a syna, jak listují časopisy, zatímco čekají na tátu. Myslím na svou poslední cestu do Iquique. Na mrtvou babičku. Na její zavřené oči a pramínek krve, co jí vytékal z úst, pramínek, který se objevil těsně předtím, než zavřeli rakev. Pohřbili ji do stejného hrobu jako strýce Nena. Myslím, že to ráno museli strýcovy ostatky zredukovat, aby se oba vešli do stejného hrobu. Táta to nechtěl vidět. Musel tam jít děda. Říkal, že strýcovo tělo vypadalo jako mumie. Táta nic neřekl.

Následující den jsem nešel do školy. Nemyslím si, že by to bylo kvůli tomu příběhu o strýci, jen jsem prostě neměl chuť vstát z postele. Studoval jsem žurnalistiku, chtěl jsem pracovat v rádiu. Chtěl jsem mít pořad o fotbale nebo dělat rozhovory. Naopak mamka toužila jen po tom, abych studoval práva. Trvala na tom, že se v žurnalistice ztratím, že nebudu mít budoucnost, že rádio je blbost. To říkala. Ale já jsem snil o velkých sluchátkách, o studiu a o tom, jak vyzpovídávám různé sportovce. Nebo že řídím zpravodajství. Nakonec mě vzali a já tam nastoupil. Pochlubil jsem se tátovi a on mi pogratuloval. Když jsem mu řekl, že musí zaplatit školné, oznámil mi, že nemá peníze. Dokonce ani na měsíční splátky. Musel jsem zažádat o různá stipendia. Naštěstí jsem je všechna dostal.

Vezmeme to přes poušť, řekne táta, sice pojedeme trochu déle, ale dorazíme v pořádku, a já přemýšlím o všech těch plážích, které neuvidíme. Míjíme odbočku, která by nás dovedla do Antofagasty, a vjíždíme do pouště: silnice po pobřeží je neprůjezdná. Nikdy jsem do Iquique touhle cestou nejel, pomyslím si. Slunce pomalu zachází. Jeho syn listuje časopisem o videohrách, který si koupil. Jeho žena kouká z okna. Táta pustí další cédéčko Pata Methenyho.

Taky jsem dostával stravenky na nákup jídla. Nebylo jich moc, a já jsem je stejně vždycky utratil hned první týden v měsíci. Někdy jsem pozval mamku na čínu a zaplatil jsem stravenkami. Nebo jsem je utratil všechny sám. Šel jsem do školy a během pauzy na oběd jsem procházel centrum a hledal místa, kde je berou. Jednou jsem si udělal seznam restaurací, kde jsem je mohl používat. Chodil jsem pak do restaurací ve čtvrti Providencia, v centru a do tržnice v bývalé nádražní budově Estación Central. Vždycky to probíhalo podobně: vešel jsem, sedl jsem si ke stolu někde stranou a cpal jsem se. Stravenky mi samozřejmě žádný měsíc nevydržely déle než první týden.

Představuju si liduprázdné pláže. Slunce se pomalu začíná schovávat. Rudé moře. Oranžové nebe. Místa, na něž jsme s rodinou jezdívali ještě dřív, než kam mi paměť sahá, ještě před tou nehodou. Už jsou to jen obrázky na vybledlých fotkách. Ale tak mi to vyprávěli. Opuštěné pláže. Pouštní pláže a moje rodina, která na ně jezdívala na několik týdnů stanovat. Táta, máma, prarodiče, já a strýc Neno.

Taky jsem dostával finanční stipendium. Bylo to patnáct tisíc pesos měsíčně. Občas jsem dva nebo tři měsíce šetřil, abych si koupil oblečení a nepotřeboval pak tolik věcí, až pojedu do Iquique. Jednou jsem si nastřádal peníze a koupil si diktafon a mikrofon. A začal jsem se po nocích nahrávat, než jsem šel s mamkou spát. Chtěl jsem být jako komentátoři ze stanice ESPN, která přenášela Ligu mistrů, jako když jsem byl malý a ještě bydlel v Iquique. Jako ten, co komentoval finále mezi Manchesterem United a Bayernem Mnichov v Barceloně na Camp Nou. Říkalo se, že to byl Chilan, ale jeho přízvuk byl spíš neutrální. A tak jsem po nocích nacvičoval jeho přízvuk, vymýšlel pro všechny hráče přezdívky a u toho jsem vzpomínal na to finále, na ty dny v Iquique, kdy mamka pracovala a já zůstával celé dny sám a koukal se na zápasy Ligy mistrů roku 1999.

Barva oblohy: oranžová, možná chvílemi nafialovělá. Poušť modrá, jako by ji přikrýval plášť. Nikde nic. Táta poslouchá další cédéčko nějaké skupiny, kterou neznám. Vzadu si jeho žena a syn tlumeně povídají. Poušť jako by šla spát, zachumlaná pod modrým pláštěm. A v dálce městečko. Pár domů. Chacabuco. Bývalý koncentrační tábor. U vjezdu do městečka stojí muž. Cosi popíjí a pozoruje auta na dálnici. Nebo mi to tak alespoň připadá. Táta řekne, že to musí být blázen. Městečko je liduprázdné. Nesvítí žádná světla, nikde nikdo, nic. Muž u cedule s názvem městečka a domy splývající s pouští. Táta si trvá na svém, ale já nic neříkám. Mám v uších sluchátka. Prý ten muž asi slyší nějaké hlasy, prý se to o něm vypráví, prý je to známý příběh. Já neodvracím pohled od pouště. Necháváme muže za sebou. Táta mi začne ten příběh vyprávět, ale radši ho neposlouchám. A představuju si muže, jak vypije poslední doušek z hrnku a pak jde spát do pokoje osvětleného svíčkami. Počká, až dohoří, zavře oči a usíná. A všude kolem něho nezřetelné hlasy, zlé sny a výkřiky a mumlání všech těch lidí, říká táta a já zavírám oči, zatímco se v poušti smráká.

Jednou se mi poštěstilo vidět znovu finále mezi Manchesterem a Bayernem. Ztlumil jsem zvuk televize a začal zápas komentovat. Snažil jsem se zapomenout, jak skončí, i když to nešlo. S klidem jsem komentoval první poločas, kdy šel Bayern do šatny s jedním gólem k dobru. Druhý poločas, jak řekne po pár minutách chilský komentátor, nebyl vhodný pro kardiaky. Když v osmdesáté minutě vystřídali Lothara Matthäuse, vyskočil jsem a začal tleskat. V tu chvíli přišla do mého pokoje mamka a viděla mě tam, jak stojím před televizí s mikrofonem a diktafonem a tleskám. Gestem jsem jí naznačil, aby odešla, a ona poslechla. V devadesáté první minutě se to konečně začalo obracet. Rohový kop a gól Teddyho Sheringhama. Křičel jsem tak nahlas, že se mamka vrátila do mého pokoje a zůstala tam na mě koukat, křičel jsem a snažil se u toho formulovat nějaký souvislý komentář, plný emocí. Div jsem se nerozbrečel. A za minutu, úplně na konci utkání, Ole Gunnar Solskjær, zabiják s tváří neviňátka, nejlepší náhradník všech dob, přesměroval míč do brankového území a přinesl tak slávu Manchesteru, Anglii, celé zemi, která sledovala, jak její tým dokázal zvrátit stav na výsledkové tabuli; ohromný příběh, pamětihodný zápas, lekce skvělého fotbalu.

Poslední úsek. Alto Hospicio. Světla uprostřed temnoty. Ulice osvětlené žárovkami s nízkou intenzitou. Dvě ženy kráčející po okraji dálnice. Jedna zvedne ruku a stopuje. Táta řídí mlčky, jeho rodina spí. Když jsem se odstěhoval z Iquique, Alto Hospicio ještě neexistovalo. Bylo to pět domů uprostřed pouště hned vedle ilegálních skládek. Nyní je to město, pomyslím si, město s osvětlenými ulicemi. Táta pustí rádio a naladí stanici z Iquique. Nějaký muž mluví o jakémsi požáru. Žádní mrtví, jen hmotné škody, říká moderátor, zatímco pomalu sjíždíme z kopců k Iquique. Světla se oddělují od černé skvrny, moře. Uprostřed té černé skvrny blízko přístavu je pár teček. Fotbalový stadion s osvětleným hřištěm. Žluté město, sjíždíme, rodina se probouzí a muž v rádiu se s námi loučí písničkou. Táta vypne rádio a řekne mi, že jsme dorazili domů. Přikývnu a myslím na to, že musím zavolat mamce, ale nechce se mi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mlha nad Iquique.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.