Copyright © Jaroslava Černá, 2019

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Tato kniha je zcela fiktivním dílem.

Jména, místa, události a nehody v ní popsané jsou buď produktem autorčiny představivosti, anebo jsou užity fiktivně. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami,
ať živými, či mrtvými, a skutečnými událostmi
je čistě náhodná.

Copyright © Jaroslava Černá, 2019

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Emil Křižka

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2019

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-016-0

Všechny osoby v románu jsou vymyšlené
stejně jako doba a místo.
Skutečné jsou pouze příběhy
a inspirací sám život…

Prolog

„Ještě si dám poslední cigáro před spaním,“ zabručel děda přes rameno směrem ke dveřím do ložnice, kde jeho manželka protřepávala polštáře. Vyšel na zápraží domku, starého o něco více, než byl on sám. Lavičku nalevo od hlavních dveří sice z poloviny obsadila kočka, ale oba se vešli. Měli své místo, svoji večerní hodinu. Děda se zaposlouchal do vzdáleného hukotu přijíždějícího vlaku. „Jede kupodivu na čas,“ podivil se, spokojeně si zapálil a mocně potáhl. Zvuk vlaku zněl pravidelně a působil uklidňujícím dojmem.

Hvízdot brzd spustil tak nečekaně, že cigáro leknutím vypadlo dědovi z prstů. „Sakra!“ Nesehnul se, aby ho zvedl, ztuhlý odhadoval délku brzdění a s napětím očekával konec zvuku rvoucího uši. Jak to skončí? Nárazem? Tragédií? Co je asi na kolejích v místech, kde vlak projíždí mírnou zatáčkou a tiše si prozpěvuje svoji nekonečnou pravidelnou melodii?

Nic! Když už se zdálo, že nastane ohlušující rána a ukončí mučivé utrpení zablokovaných kol drhnoucích o koleje, rozhostilo se absolutní ticho.

Ještě pořád se děda pro cigaretu nesehnul. Zničeně se posadil na lavičku. Měl ji najednou celou pro sebe. Takový zvuk za celou dobu, co bydlí půl kilometru od tratě, slyšel pouze čtyřikrát. Dvakrát vlak narazil do spadlého stromu po bouřce, to se dalo dobře rozpoznat. A jednou, a není to tak dávno, brzdil stejně jako dnes. Zoufale a beznadějně. Tehdy na kolejích zůstal chlap z vedlejší vesnice. Děda vytáhl nové cigárko, bezděčně ho krátce olízl a se smutným pohledem upřeným ke kolejím za vysokými topoly zhluboka potáhl. Kdo je to tentokrát? A byla to nehoda, nebo si někdo dobrovolně vybral odchod ze života?

Nedovedl si představit, jak se takový ubožák cítí, jestli vnímá přijíždějící vlak. Hlavně ho zajímalo, jestli se k lokomotivě postavil zády, nebo jí šel naproti.

„Chudák strojvedoucí,“ povzdechl děda a vytáhl z krabičky další cigáro. Z dálky zazněly sirény, rozruch z místa nehody slyšet nebyl, zato kolem lokomotivy se míhala světla baterek a vzápětí se rozsvítil velký reflektor.

„Tak jsem se nespletl…,“ věděl děda.

Strojvedoucí večerního rychlíku z Hradce do Prahy netušil, komu se dívá do očí. Nevěděl, jestli je to muž nebo žena, věděl pouze jedno. Ten, na koho se řítí souprava řízená jeho rukou, bude za chvíli mrtvý.

Zároveň také věděl, že udělal všechno, co musel. Hned když uviděl v dálce na kolejích postavu, začal brzdit vším, čím mohl, přestože si ve stejné chvíli uvědomoval, že cokoliv udělá, je to marnost. Na jedno zapomněl. Na to, co mu radili všichni kolegové, kterým se něco takového přihodilo. Nezavřel oči ve chvíli, kdy na kolejích stál člověk a vydal se směrem k lokomotivě. Nemohl. Ty oči ho přitahovaly. Pohled někoho zoufalého, který se ve chvíli smrti potřebuje podívat do očí tomu, z něhož udělá vraha.

Jak neskutečná odvaha, jak velká nesnesitelná bolest asi musí být za pohledem člověka, který hodiny a následně pár vteřin před vlastním koncem nevidí jiné řešení…

Strojvedoucí netušil, že žena na kolejích v poslední setině sekundy zahlédla v jeho očích samu sebe.

Hvízdot zablokovaných brzd zaplnil celý vlak až po poslední vagón. Skřípal cestujícím mezi zuby, rval jim uši, ale nikdo z nich nebyl schopný si dlaněmi zakrýt uši, protože každý potřeboval ruce. Setrvačnost smýkala s lidmi po směru jízdy, zatímco sedící proti směru jízdy měli co dělat, aby udrželi žaludky na svých místech. Všichni vypadali vyplašeně a s hrůzou čekali, jak nečekané okamžiky strachu skončí. Očekávali náraz.

Naštěstí jsem sehnal jízdenku ve vagónu uprostřed vlaku, prolétlo hlavou dobře vypadajícímu muži v letech, když stejně jako ostatní cestující chňapal po čemkoliv, co by ho udrželo na sedadle. Jestli do něčeho narazíme, jsou ti vepředu ohrožení nejvíce. Skřípavý, drásavý zvuk ho vzápětí donutil stisknout zuby. Pouze okrajově vnímal pád mladíka na vyvinutou dámu sedící naproti a s hrůzou očekával poslední sekundy zoufalého brzdění vlakové soupravy. „Pevně se držte!“ potřeboval varovat ostatní výkřikem, který stejně zanikl v lomozu zablokovaných kol.

Ve zlomku sekundy všechno utichlo. Všechno a na dlouhou chvíli.

„Bože, díky!“ Obrátila oči v sloup tělnatá dáma a usmála se na mladíka, kterého ztichlý vlak konečně pustil z její náruče. „Ještěže jste neměl v rukou svačinu, třeba řízek,“ zažertovala s úlevou. „Víte, jak bych vypadala?“

„Omlouvám se, nestihl jsem se posadit, zrovna jsem si tu svačinu chtěl vytáhnout,“ breptal zarudlý mladý muž.

„Alespoň jste dopadl do měkkého,“ pokoušela se neustále zlehčovat situaci dáma a vzápětí hledala pohledem reproduktor, ze kterého se ozvalo profesionálně nacvičeným hlasem: „Nevystupujte prosím, zůstaňte na svých místech, vlak musel zastavit mimo stanici a hrozí nebezpečí úrazu. Děkujeme za pochopení.“

Nastalé ticho trvalo pouze chvíli.

„Jak dlouho tady sakra asi budeme stát?“

„Vždyť jsme do ničeho nenarazili.“

„Řekne nám někdo, co se stalo?“

Podrážděné reakce se okamžitě otočily proti průvodčí, která procházela vagónem a měla cestující uklidnit. Tušila, že se jí to nepodaří, i když věděla, co jim má říct.

„Prosíme o trpělivost a pochopení. Na trati se objevila civilní osoba. Musíme vyčkat na příjezd policie a lékaře.“

„Jaká civilní osoba na trati? Vlak někoho přejel?“ Vzpamatoval se mladík.

„Ano, pane,“ polkla pobledlá průvodčí.

„Jak dlouho tady budeme trčet? Musíte přece vědět, jak dlouho to bude trvat, přece máte s takovými osobami na trati zkušenosti.“

„To bohužel mám, pane,“ kývla trpce průvodčí, starší příjemná žena. „Počítejte nejméně dvě hodiny, podle okolností, než se všechno vyšetří…“ Její slova potvrdila houkající policejní auta. To, v němž přijel patolog, houkat nemuselo.

„Možná bude fajn, když se se mnou o svačinu později podělíte,“ pokusila se o úsměv tělnatá dáma a jako jediná ztichla.

Ostatní cestující začali zuřivě telefonovat, zatímco ona naslouchala útržkům rozezlených hovorů. Nikam nespěchala, doma ji stejně nikdo nečekal. Myslela na „civilní osobu“, jako jediná. Zlá slova svěřovaná mobilem někomu na druhé straně ji chvílemi až bolela.

„Nějaký blbec skočil pod vlak a my tady teď budeme nejméně dvě hodiny stát!“

„Raději se měl uchlastat! To mu nedošlo, kolika lidem zkomplikuje život? Co teď máme dělat? Musíš pro nás přijet a odvézt nás na letiště… Nějak to udělej, přece kvůli jednomu nešťastníkovi nezrušíme dovolenou!“

„Jestli mi ujede spoj z Prahy, tak pro mě přijedeš, jo? Jak nemůžu? Prostě si to zařiď, přece mě v noci nenecháš na hlaváku!“

„Nějakej debil skočil pod vlak,“ zaujala ženu informace mladíka, který se ještě před chvílí červenal v jejím klíně. „Ty lidi jsou fakt magoři. Víš co, zavolám ještě později, jestli stíhám…“ Nasupeně vypnul mobil a přilepil obličej na okenní sklo. „Nic nevidím!“

A co bys asi tak chtěl vidět, mladý muži? Povzdechla si beze slova dáma a rozhodla se, že i kdyby seděli v polích do rána, od toho kluka by si nevzala ani kůrku chleba.

Světýlka baterek, míhající se kolem přední části vlaku, vzápětí překrylo jediné z mohutného reflektoru.

Kapitola 1

Poslední květnová sobota roku 2014, předměstí Hradce

„Zdálo se mi to, nebo snad někoho čekáš?“ Václav se zastavil v opatrném kroku. Zrovna nesl na tácku dva pořádné hrnky ranního kafe. „Rohlíky jsou včerejší jako vždy, moje drahá, ale máslo zaručeně čerstvé, protože to píšou na obalu,“ mrkl na manželku a sladce se usmál. Miloval sobotní rána, kdy společně snídali v posteli.

„Zdálo se ti co?“ Dana se posadila, zívla a uchopila tác. „Nic jsem neslyšela.“

„Jako by někdo klepal, ale asi mi zvoní v uších. Proč by někdo klepal v sobotu ráno?“

„Protože ještě nemáme zvonek,“ zasmála se rozcuchaná, pokrčená žena a zakousla se do rohlíku lehce namazaného máslem.

„Dovedeš si představit, že hned jak dokončíme terasu, budeme snídat venku na vzduchu? Poslouchat ptáky, kochat se zahradou…“ Václav se zasnil.

„Než se pořádně oteplí, nějak musíme dodělat a vybavit alespoň přízemí, abychom mohli na terase i večeřet. Ale než bude hotová zahrada…“ Dana lehce povzdechla. „Víš, kolik je se zahradou práce? Než vyčistíme půdu od suti a všeho svinčíku, aby se tam dalo něco zasadit, to ještě bude trvat dlouho. My to zvládneme, zvládli jsme horší věci, a dokončení našeho domečku, to už je pouze otázka času.“

„A peněz,“ dodal Václav lhostejně. Ve skutečnosti si byl jistý, že všechno, co si s Danuškou vysnili, směřuje k té nejlepší a nejzářivější budoucnosti. Co na tom, že namísto lustrů jim svítí žárovky, přízemí není zcela hotové, stěny jsou holé a okna bez záclon?

Hlavně že mají alespoň jeden pokoj, kde už můžou spát, sprcha funguje, v kuchyni je na stole vařič, záchod splachuje a dnes jim dovezou ledničku.

„Lednička!“ vykřikl Václav. „Co když nám ji zrovna přivezli?“ Trošku kávy z jeho hrníčku vyšplíchlo na tácek, jak sebou prudce škubl. „Věděl jsem, že někdo klepal,“ nastražil uši právě v okamžiku, kdy se klepání ozvalo znova, ale tentokrát naléhavěji. „Už běžím! Budeme mít ledničku!“ Vykřikoval nadšeně a poslal Danušce vzdušný polibek.

„No, z tebe budou mít radost,“ zabručela Dana při představě Václavovy figury mezi dveřmi, navíc v pohodlných trenýrkách s koloušky a srdíčky. Copak o to, ona byla na Vašíčkovu neforemnou postavu padesátníka zvyklá, ale bůhví, kdo klepe a dožaduje se vstupu.

Václav dvakrát pootočil klíčem a netrpělivě rozrazil novotou vonící hlavní dveře. Pootevřená ústa, připravená k nadšenému přivítání dovozců ledničky, se zavírala velmi, velmi zvolna. Hlavu během toho pohybu mírně naklonil na levou stranu a úplně cítil, jak se mu do očí tlačí otazníky na konci vět, které zatím nedokázal vyslovit. Stál a nevěřícně hleděl na mladou ženu, i když vypadala určitě starší, než ve skutečnosti byla.

Nepřipomínala mu nikoho, koho by měl znát, přestože přidrzlá tvář mu byla něčím blízká. Neměl ponětí, co po něm ta mírně baculatá slečna, nebo paní s krátce střiženými vlasy může v sobotu po ránu chtít. Navíc si ho velmi kriticky prohlížela, a to mu bylo nepříjemné, protože si uvědomil, jak asi musí vypadat. Záhyby v kulatém obličeji s padesátkou na krku už lehce povolily, vlasy prořídly a začaly neúprosně šedivět.

Neforemné, pohodlné spací trenýrky se dívce posměšně odrážely v očích. Najednou ho ta volná guma začala na pneumatice v pase škrtit.

Václav znejistěl, pravou rukou si promnul pár zbylých chloupků na hrudi a palcem levé nohy se poškrábal na pravém lýtku. „Eeeh…,“ vypravil ze sebe a cítil, že i přes chladné ráno se začíná potit.

Takový trapas! Kousl se do rtu. Ale co, je ještě brzy a úplně nevhodná doba na jakoukoliv návštěvu, pomyslel si naštvaně. Se zadostiučiněním sledoval, že i té dívce se mění výraz obličeje, jako by si uvědomila, že zaklepala u špatných dveří, že se zmýlila.

„Promiňte,“ vypravila ze sebe.

„Koho hledáte?“ Václav se konečně vzpamatoval.

„Promiňte,“ zopakovala, „já hledám pana Václava Sobka. Nemůžu ho najít, ale řekli mi, že tady někde bydlí. Nechtěla jsem obtěžovat. Víte, nemám na něho telefonní číslo a potřebuju s ním mluvit. Moc se omlouvám, že obtěžuju.“

„A co mu chcete?“ Vyjelo z Václava naštvaně. Najednou se cítil více než nepříjemně. Celá ta situace se mu vůbec nelíbila. Uniklo mu však, když dívka vyslovila jeho jméno, že mu na zátylku a na rukou naskočila husí kůže a postavila všechny na první pohled neviditelné bezbarvé chloupky.

„Já ho musím najít,“ koktala dívka téměř plačky a Václava znova a teď už znatelně zamrazilo. Velmi pomalu mu někde v žaludku klíčil pocit překvapení, tušení a neuvěřitelného poznání.

Ta neznámá, jako by o tom pocitu věděla, jako by mu ho dokázala vyčíst z tváře, jednoduše a tiše pronesla: „Jestli jste pan Václav Sobek, tak já jsem vaše dcera.“

„Eva?“ Vyjelo z Václava téměř neslyšně a nevěřícně, žaludek se mu tentokrát úplně stáhl. Zatmělo se mu před očima, protože chvíle, kdy se naposledy viděl se svojí malou roztomilou Evičkou, byla naplněná zoufalstvím a touhou nechat všechnu nespravedlnost světa, všechny křivdy a lži za sebou, zapomenout a třeba i zemřít, hlavně už netrpět a neživit v sobě touhu pomstít se bývalé manželce za všechno, co mu provedla.

„Eva,“ přikývla dívka a pobaveně sledovala měnící se výrazy pocitů na Václavově kulatém obličeji.

Počítala s tím, že otce překvapí, ale neměla ponětí, jak se zachová. Předpokládala, že bude stačit, aby ji pozval dál a nevyhodil. Pak už si věřila, že ho dokáže získat na svoji stranu, a ostatní se uvidí. Teď se soustředila pouze na jedno. Potřebovala ho!

Sklopila oči, nasadila ten nejprovinilejší výraz a dlaněmi si přejela tváře, i když vytlačit jedinou slzu se jí nepodařilo.

„Promiňte, omlouvám se, že jsem obtěžovala,“ vsadila na účinnou lítost a pomalu se otočila.

„Počkej! Jestli jsi opravdu moje dcera, pojď dál, ať se můžeme seznámit, určitě bude o čem mluvit. A nezlob se, vždyť já tě vlastně neznám.“

Václav se otočil a chtěl uhnout, aby mohla projít do předsíně.

„Ty už jsi vstala?“ Zaskočilo ho, že za ním stojí Dana oblečená, a dokonce učesaná.

„Slyšela jsem váš hovor, přece nebudu tvoji dceru vítat z postele.“

„Moje manželka Danuška,“ vykoktal Václav a v té chvíli byl vděčný za její milý výraz.

„Já jsem dcera z prvního manželství,“ představila se Eva, kabelku položila na malý stolek a začala v ní něco hledat. „Moje občanka a rodný list,“ pronesla hrdě a doklady vrazila Václavovi do ruky. „Příjmení vlastně nesedí, vždyť víš proč, ale jinak všechno.“

„Hlavně podoba,“ zavrčela Dana jen pro sebe, a aby zahnala Vaškovy rozpaky, hlasitěji dodala: „Nachystám snídani, jedlas?“ Otočila se a v nezařízené kuchyni, zatím bez linky a spotřebičů, položila na vařič konvici s vodou.

Z budoucího obýváku, momentálně ložnice i jídelny zároveň, k ní doléhaly tlumené a stále rozpačité Václavovy omluvy.

„Moc se tady nerozhlížej, ještě nejsme zařízení, ani domek není dokončený. Na nové bydlení jsme se tak těšili, že už jsme nechtěli čekat v našem malém bytě a už týden tady válčíme. Zvykáme si…“

„Konečně jsme se dočkali a dokázali si postavit dům společných snů.“ Dana postavila před Evu hrnek s čajem a rohlíky s máslem. „Roky jsme šetřili, teď už jsme snad u konce a bude nám konečně na světě dobře. Jsme sice trošku zadlužení, ale my to zvládneme. Už jsme zvládli horší věci, viď Vašíku?“

Václav neodpovídal. V myšlenkách byl někde úplně jinde, v časech a situacích, na které, jak si myslel, dávno zapomněl. Jenže příchod dcery všechno změnil. Ona ho našla! Jeho holčička, kterou kdysi tak miloval, přišla za ním, za svým otcem. Možná mu teď vrátí všechnu lásku a zažene stesk, který tak dlouho cítil a nemohl projevit, protože bývalá manželka mu nedovolila se s dcerou stýkat. Mohl prosit, vyhrožovat, žadonit, všechno bylo marné. Jen se trápil a hloub a hloub propadal do výmyslů a lží, které si na něho připravila. Nakonec ztratil sílu.

„Pamatuješ si na mě?“ zeptal se zastřeně.

„Pamatuju si, žes chodil domů pokaždé jinak, vlastně většinou ráno, a tak divně jsi byl cítit potem a chlebem. A taky si vybavuju, že se u nás v noci střídalo hodně strýčků a často tam byl křik a smrdělo to tam pivem a chlastem. Ale to jsem si uvědomila až později.

„Takže žiješ, žijete společně…“ Václav skousl spodní ret.

„Už ne. Před dvěma týdny mě matka večer vyhodila a od té doby tě hledám. Rozvedla se před pěti lety. Otec ji začal mlátit. Věděla jsem, tušila, že někde jsi, ale oni mi zakázali o tobě mluvit, dokonce na tebe myslet. V posledních letech často utrousila něco jako, že ty si žiješ, že se máš dobře a stejně se nestaráš.“ Lhaní Evě nedělalo problémy z jednoho prostého důvodu. V duchu otci vyčítala, že jí také lhal.

„Evičko, já jsem přece nemohl nic dělat!“ Václav zoufale vykřikl. Zaujatý sám sebou a pocitem křivdy si nevšiml zlostného záblesku v dceřině pohledu. A už vůbec nemohl nahlédnout do ublížené duše plné nenávisti a touhy po pomstě.

„Kde jsi spala?“ Žasl nad Evinými slovy a nechtěl je vůbec přijmout.

„Nikde.“

„A ten batoh je všechno, co sis vzala s sebou?“

„Jo, nic víc nemám a domů se nevrátím. Musím se o sebe postarat sama.“

Václav vstal a rozhořčeně odešel do koupelny.

„Zůstaneš u nás, alespoň zatím… Co říkáš, Danuško?“ Podíval se prosebně na manželku už umytý a oholený.

Dana nechtěla s odpovědí váhat, avšak z nenadálé situace nebyla vůbec nadšená. Najednou měla nepříjemný vnitřní pocit, jako kdyby všechno, co s Václavem společně vybudovali, vztah, práci, dům, bylo ze skla. A na skleněnou střechu jejich dosavadního životního snažení náhle a nečekaně někdo hodil velký balvan, který nezpůsobí pouhé praskliny, ale celou tu pomyslnou skleněnou stavbu rozbije, roztříští na spoustu nespočítatelných velkých a malých střepů.

Rychle ten nepříjemný pocit zahnala. Přece nemůže manžela zklamat. Kolikrát on pomohl jí? Vždyť ho vyhledala dcera, jediná dcera a potřebuje jeho pomoc. Nemůžu se postavit proti jeho vlastní krvi, to by nešlo.

„Jistěže u nás můžeš zůstat,“ pronesla zamyšleně. „Jen nevím, kde ti usteleme,“ začala hned uvažovat prakticky.

„Tak snad v jednom z pokojů nahoře. Uklidíme tam, koupíme alespoň matraci… Máš něco na sebe?“

Eva sklopila hlavu. Bála se, aby v její tváři nebyl čitelný vítězoslavný výraz. „Nemám vůbec nic,“ vypravila ze sebe a s obličejem v dlaních se rozplakala. Najednou to šlo samo. Dosáhla svého.

Uplynulo více než půl hodiny a Václav celou tu dobu seděl bez hnutí ve starém, prosezeném křesle. Dana odjela s Evou nakoupit alespoň to nejnutnější do začátku. V domě bylo ticho a najednou pusto. Na Evičku musí působit nezabydleně a neútulně, s tím musíme něco udělat, přemýšlel Václav. Nejlepší bude vzít si další půjčku a všechno rychle dokončit a vybavit, aby se u mě cítila dobře… moje Evička! Vždyť se mi po dvaceti letech vrátila dcera! Po tom všem, co se tehdy stalo a čemu nemohla rozumět, mě vyhledala. Co se asi událo, že našla cestu k tatínkovi? Máme si toho tolik co vyprávět, hodně jsme zameškali a ztratili moc společného času. Tolik jí dlužím a teď to můžu napravit. Václavovi vyhrkly slzy. Nejdříve je nevnímal, až když ho zalechtaly na tvářích, setřel je dlaní. Jak bych vypadal, kdyby náhodou přivezli ledničku?

Vždyť je to jedno! Vrátila se mi dcera! Jediný blízký člověk z minulosti, moje vlastní krev… A jak je mi podobná. Kdyby tehdy dopadlo všechno jinak, mohl jsem ji vidět vyrůstat.

Tichem nového domu se k Václavu Sobkovi draly vzpomínky. Bolely, pálily a spouštěly další a další slzy lítosti nad minulostí. Kdyby se nestala, tak mohlo být všechno jinak. Kdyby… neexistuje. Stalo se a nic není zapomenuto. Všechno je uloženo někde hluboko v duši. Václav, neschopný pohybu, dál tiše seděl, a aniž chtěl, vzpomínky ho vrátily o dvacet let zpátky.

Kapitola 2

Začátek léta 1994, o dvacet let dříve

„Blbý průjem,“ chytil se Václav za břicho a zároveň zvedl hlavu k velkým hodinám. Ukazovaly jedu hodinu po půlnoci, jenže on už tušil, že dnešní noční směnu nedokončí. Hodil část těsta na velký dřevěný stůl a začal ho dělit na kousky, ze kterých bude plést kmínové pletýnky. Taková byla jeho dnešní náplň práce a nijak mu nevadila. Jako vyučený pekař byl přesvědčený, že by nic jiného ani dělat nemohl.

Další šrumec v břiše byl tak silný, že ho dokonce donutil poklesnout v kolenou. Na záchod sotva doběhl.

„Šéfe, jsem v háji, dnes to nějak nezvládám.“

„To vidím, Vašku, dej si odchod. Navíc nevíme, co ti je, a děláš v pekárně! Sbal se a mazej domů. Až ti bude líp, dej vědět. Radši zajdi k doktorovi.“

Václavův šéf Josef věděl, že jeden z jeho nejlepších zaměstnanců není žádný simulant, proto se nezlobil, ale zpoceného a pobledlého pekaře s průjmem v práci nepotřebuje.

Václav se těšil do postele jako nikdy. Nohy slábly, naštěstí to domů neměl daleko.

Holky budou tvrdě spát, snad je nevzbudím. Usmál se při představě malé Evičky v postýlce hned vedle manželské postele, ve které bude zachumlaná milovaná Viktorka. Jak ta dokáže dlouho a tvrdě spát! Václavovi bylo hned lépe.

Tiše odemkl dveře od malého dvoupokojového bytu, shodil ze sebe oblečení a zastavil se ještě na záchodě. Bez výsledku. Možná už je všechno špatné venku! Neslyšně našlapoval obývákem. Prosklenými dveřmi z ložnice prosvítalo tlumené světlo. To ho sice v tuto dobu zarazilo, ale když ve světle lampy z ulice rozeznal na sedačce malou hromádku pod dekou, zastavil se. V hlavě měl prázdno, avšak útroby se mu znova zachvěly. Jenže teď to nebylo průjmem. Vůbec nebyl schopný vnímat, jak se mu zježily chloupky na rukou a na zátylku, jako kdyby ho ofoukl studený vítr, předzvěst něčeho horšího.

Hned mu bylo jasné, že ta neforemná hromádka je Evička. Václavovy nohy tentokrát vypověděly službu definitivně. Ztěžka se posadil ke spící dceři a zíral na dva tlumeně osvětlené obdélníky ložnicových dveří. Tomu, co ho napadlo, nemohl a nedokázal uvěřit až do chvíle, kdy se šepot změnil v jasně čitelné vzdechy, výkřiky slasti a vzápětí v uvolněný smích.

Co mám dělat? Položil si Václav zoufalou otázku, protože na takovou situaci nebyl připravený. Nikdy by si nepřipustil, že ho jeho Viktorka podvádí. Jen na malou chvilinku zadoufal, že třeba půjčila byt nějaké dvojici, která nemá kam jít, ale příští okamžik ho vrátil zpět na zem.

„Ježíšikriste!“ Vyletělo z něho, když se ve dveřích nečekaně objevil nahý muž.

Bylo mu špatně, nechtěl tam být, nechtěl ho vidět, ale nedokázal se postavit na nohy. Alespoň si to myslel. Najednou se v něm něco zlomilo, vymrštil se a stejně zaskočenému muži ubalil jednu pěstí. Cítil, jak něco křuplo a povolilo. Uslyšel výkřik, pak řinčení rozbíjejícího se skla, které ten chlap prokopl, když chtěl zacouvat zpět do ložnice, jenže to nestihl. Dokázal se dobelhat akorát tak do koupelny.

Vyzná se u nás, pomyslel si Václav a tupě zíral do obrovských očí nahé Viktorie, narychlo zabalené do prostěradla.

Evička na sedačce v obýváku se rozplakala.

Viktorka v manželské posteli se rozesmála nuceným hysterickým smíchem. „Špatnej vtip, Vašku, že?“ vyrážela ze sebe ironicky. „No tak to prasklo! Jednou to přijít muselo!“

Václav viděl rozmazaně, bylo mu zle, nohy se mu podlamovaly. Musel na záchod.

Jenže ten byl spojený s koupelnou a tam byl ten kurevník, který mu chodil za ženou. Václav se zadostiučiněním zjistil, že na podlaze je plno krve, jen neodhadoval, jestli z pořezaného lýtka, nebo z rozbitého nosu. Bylo mu to jedno. Nechal toho hnusáka, ať si ováže lýtko jejich ručníkem, stáhl kalhoty a posadil se na mísu. Všechno mu bylo při té úžasné úlevě jedno. Ani zapáchající průjem a nechutné zvuky mu nevadily. Až teď cítil, že je všechno venku! Konečně!

„Ty nechutné prase,“ zaslechl zasyčení. „To si odskáčeš, já to tak nenechám, zažaluju tě! Zlomils mi nos!“

Václavovi to bylo jedno. S úlevou a z posledních sil ze sebe shodil propocené bílé pracovní šaty, vlezl do vany, osprchoval se a zamířil do ložnice pro čisté prádlo a oblečení. Nevnímal, že Viktorie v županu utěšuje Evičku, nechtěl slyšet dětský pláč. Víc už by dnes neunesl. Oblékl se a vrátil se do pekárny.

V uších mu zněla poslední slova, která zaslechl při odchodu z vlastního bytu: „Všechno ti spočítám, zadupu tě do země, nic ti nenechám a ještě budeš platit!“

„Václave!“ přivítal zlomeného muže majitel pekárny Josef. Na další slova se nezmohl.

Něco se muselo stát, to je jisté. Něco mnohem horšího než pouhý průjem. Jindy vzorný a pracovitý Václav vypadal až nepříčetně, duchem nepřítomně.

„Potřebuju si někam lehnout, odpočinout si,“ zabreptal Václav neslyšně a sotva si uvědomil, že obraz šéfa postupně tmavne, až nakonec prapodivná mlhavá tma zahalila úplně všechno. Pouze pocítil další úlevu.

„Vašku!“ Josef přítele propleskl, a když se probral, uložil ho na válendu v šatně, protože bylo vidět, že potřebuje hlavně spát.

„Stejně si myslím, že se něco muselo stát, ten chlap je úplně vykolejený. No nic, necháme ho odpočinout a ráno se uvidí.“

Kapitola 3

Druhý den dopoledne, půl jedenácté

Z ulice, v níž se nacházela známá oblíbená pekárna, se jako vždy linula vůně čerstvě upečeného chleba, rohlíků, pletýnek a koláčů. Dopolední směna pekla pro odpolední prodej. I nakupující kolem šesté a sedmé večer chtěli mít čerstvě upečený nejen chleba, ale veškerý široký sortiment výrobků, který pekárna nabízela. V obchůdku nestíhala balit ještě teplé pečivo tělnatá prodavačka a bílé, vždycky čisté dodávky rozvážely zboží do celého krajského města.

Josef si na kvalitu a čistotu potrpěl a všechno úsilí se mu časem vrátilo. Jeho pečivo bylo oblíbené a zaměstnanci spokojení.

Dnes se jindy mírný šéf rozzlobil a na celou pekárnu zařval: „Proč si sakra musí právě pekaři brát nevěrné potvory?“ A bylo to venku. Teď už věděli všichni, co se Vaškovi stalo, když se nad ránem téměř nepříčetný vrátil do práce.

„Chlapům na nočních směnách se nejlíp zanáší, když zrovna nechytí průjem,“ ozval se mladý pomocník s úšklebkem.

„Na průjem při noční směně si musí dát pozor každý. Jednou ho chytíš a máš padesátiprocentní šanci, že taky chytíš někoho v posteli u manželky.“

„Blbouni!“ zavrčel Josef na dva vtipkující mladíky. „Jen aby na vás taky nedošlo! A co uděláme s Václavem?“

„My? My nic. To on si musí doma udělat pořádek. Potvoru chytit za flígr a vyhodit ze dveří.“

„Je to trochu složitější,“ zamračil se šéf. „Václav se totiž porval.“

„Cože? Václav? To není možné, tomu nevěříme!“ spustily ženské u koláčů. Václav pro ně byl ztělesněním dobráka, který by nikomu neublížil, pomohl, kde mohl a nechal by na sobě dříví štípat, a ještě by za to poděkoval.

„Musíme mu nějak pomoct,“ rozhodl rozpačitě šéf. „Jenže netuším jak. V šatně může pár nocí přespat, ale pak…“

„Pak musí jít domů a udělat si pořádek,“ měl jasno mladý pomocník.

Následující den

Václav se vysíleně šoural z práce, v ruce papírový pytlík se snídaní.

„Musíš domů!“ Povzbuzovali ho všichni v práci a on kývl. Slíbil, že půjde a promluví si s manželkou.

Ale o čem? Vytáhl z kapsy klíče od bytu. K zámku se žádný nehodil.

Najednou se ozvalo odemykání z druhé strany a pak se dveře prudce otevřely. „Ty máš ještě odvahu se sem vrátit?“ Zaječela Viktorie a Václavovi sjel pohled na Evičku, která se pevně držela matky za nohu.

„Já tady bydlím,“ odvážil se promluvit Václav.

„Ty už tady máš jen jeden kufr!“ Se zlými a nenávistnými slovy k němu navztekaná žena zároveň šoupla znatelně poloprázdné zavazadlo.

„My dva si už nemáme co říct!“ ječela dál Viktorie a Evička se rozplakala.

„Podali jsme na tebe trestní oznámení. Víš, cos udělal? My dva se sejdeme pouze u soudu. A to si pamatuj! Zašlapu tě do země!“

Václav mírně naklonil hlavu. „Potřebuju si vzít něco ze stolu,“ pronesl výhružně a s odvážným výrazem prošel kolem Viktorie do předsíně a zamířil do ložnice.

Odhodlání ho opustilo už mezi dveřmi. V jejich manželské posteli ležel muž s monoklem a velkou náplastí kolem kořene nosu, levou nohu vystrčenou na vysoko nastlaných polštářích.

„No, tak se alespoň podíváš, cos provedl.“ Ozvalo se mu za zády. „Tady Kájovi museli po tvém napadení sešít lýtko a narovnat zlomený nos. A to si piš, že jsme zavolali policii, protože šlo o napadení a ublížení na zdraví. Z toho se nevykroutíš.“

Václav se otočil. Z očí mu sršely blesky.

„Klidně si vezmi, co potřebuješ, a vypadni!“ Viktorie dostala strach. „Ale jenom to, co je tvoje.“

„Můj je byt… a taky Evička.“

„Na byt zapomeň. A na Evičku taky!“ sykla Viktorie výhružně. „Jsi násilník, proto jsem musela vyměnit zámek.“ Náhle se jí rty stáhly do škodolibého úšklebku. „Nezůstane ti vůbec nic. Matka s dítětem musí někde bydlet a dcera s násilníkem žít nemůže. Tobě zbude jen jedno, pořádné alimenty!“

Václav si připadal jako ve zlém snu. Ze zásuvky stolu si vzal složku s osobními doklady. Snažil se nedívat na Evičku, aby se nerozbrečel.

Nepovedlo se. Plačící Evička se matce vytrhla a vletěla mu do náruče. „Já s ním nechci být, vezmi mě s sebou. On mě nemá rád a mamka taky ne.“

Václav se držel. „Vrátím se pro tebe, jen neplakej a neboj se,“ pokoušel se dceru uklidnit.

Viktorie se zadostiučiněním sledovala, jak trpí a jak se snaží udržet slzy.

„Vypadni!“ Zasyčela varovně a otevřela dveře.

Odešel. Na rameni cítil vlhké flíčky od dceřiných slz. Vlastní ho pálily v očích.

Vrátím se pro tebe, jen neplakej a neboj se… Věta pronesená milovaným tatínkem se malému děvčátku vryla do duše i do srdce. Věřila mu. Rozhodla se, že bude statečná a počká, dokud si pro ni tatínek nepřijde, jak jí to slíbil.

O tři dny později, ráno, devět hodin

„Já vím, Josefe, já to všechno chápu a dnes vypadnu. Za všechno děkuju.“ Václav podal šéfovi ruku. „Nedělej si starosti, už je mi dobře. Vážně. Jsem moc rád, že jsem tady mohl pár dnů přespat. Dorazím na noční.“

Vyšel z tmavého průchodu kolem obchodu na ulici a zastavil se. Kdyby šel domů, vydal by se doprava. Tam ale nemůžu, uvědomil si a kufr v ruce ztěžkl. Otočil se doleva směrem k náměstí. V hlavě měl prázdno, okolí nevnímal.

Těsně před náměstím prošel kolem výlohy cukrárny. Do pootevřených vnitřních dveří zrovna strčila hlavu jedna z prodavaček, srovnala cenovky a zahleděla se na procházející postavu.

„Vezmi to chvilku za mě,“ poprosila rychle kolegyni a vletěla do malé šatny. Prohrábla si husté nakrátko ostříhané hnědé vlasy, přejela rty nahnědlou nenápadnou rtěnkou a vyběhla před cukrárnu. Spěchala na náměstí a náhle zpomalila. Co mu chudákovi asi tak řeknu, napadlo ji, když uviděla Václava sedět na lavičce. Najednou měla chuť se otočit, nechat všechno být… Ta opuštěná, shrbená postava s kufrem u nohou ji něčím přitahovala.

„Pane Sobku, vypadáte, jako byste se chystal na dlouhou dovolenou, ale ujel vám vlak,“ pokusila se o vtipný tón, jímž chtěla naznačit, že o jeho situaci nemá nejmenší ponětí. Ve skutečnosti o Václavově průjmu a nečekané pohromě věděla celá ulice.

„Ujely mi všechny vlaky, paní Danuško,“ Václav se ušklíbl. „A nedělejte, že nevíte, o co jde.“

„Já jen vím, co se ke mně dostalo, ale znáte to, lidi toho napovídají. Na rovinu, zahlídla jsem vás z výlohy a je mi to všechno hrozně líto. Vážně jste tomu hajzlíkovi rozbil nos a zlomil nohu? Opravdu nemáte kam jít a spíte v pekárně?“ Danin hlas nabíral na intenzitě. „Václave, já vás přece léta znám, vy nejste násilník a žádný chlap neví, jak by se v podobné situaci zachoval.“

„Nohu si pořezal o rozbité sklo sám, ale to už je teď jedno,“ zabručel Václav. „O všechno jsem přišel, hlavně o Evičku. V mojí posteli se válí cizí chlap a Viktorka vyměnila zámek od bytu.“

„Ale to přece nejde!“ Dana se zlobila. „Na byt máte stejné právo jako vaše manželka a na dceru taky. To tak nemůžete nechat. Doufám, že se budete soudit.“

„Já?“ Václav se uchechtl. „O to se postará Viktorie. Už podali žalobu za ublížení na zdraví a taky žádost o rozvod, abych náhodou neublížil Evičce, když jsem takový násilník.“

Václav si uvědomil, jak jsou všechny věty a slova, které pronáší, zavádějící, jednoduché, a přitom ani v nejmenším nevystihují situaci, do níž se dostal.

„To je strašné, co budete dělat?“

„Co asi tak můžu?“ Václav se podrážděně zahleděl na ženu, kterou dlouho znal od vidění. Určitě byla o pár let starší než on, ale náběh na více centimetrů v pase měla stejný. Jenže on nesnášel nakrátko ostříhané vlasy. Jeho Viktorie byla o šest let mladší než on a medové vlasy jí zakrývaly i prsa, když chodila nahá. Byla štíhlounká a krásná, taková sladká a v posteli s ním dokázala divy. Při představě, že mu zanášela a stejné věci dělala i s tím kurevníkem, se mu stáhlo hrdlo a nečekaně vzlykl.

Dana se skoro lekla, její vztek najednou dosáhl vrcholu.

„Podívejte se, plakat vám nepomůže. Nabízím vám pronájem jednoho pokojíku. Víte dobře, kde bydlím. Nijak jinak si to nevysvětlujte než jako podání pomocné ruky. Ať máte alespoň pro začátek kde složit hlavu.“

„Já už mám domluvenou nějakou ubytovnu.“ Václav vytáhl z kapsy zmuchlaný papírek a Dana krátce mrkla na adresu.

„No, tak ještě jinak. Dejte si ke mně kufr a běžte se tam podívat. Pak se rozhodnete.“

Václav se na ženu zadíval. Vůbec se mu nelíbila! V cukrárně za pultem byla alespoň příjemná, ale když se zlobila a boubelatý obličej se jí stáhl do prvních přísných vrásek kolem úst a vlasy se jí přímo ježily, napadlo ho, že ho chce prostě klofnout.

Tak takový chudák ještě nejsem. „Musím jít,“ vstal a ani se na ni nepodíval. „Ale děkuju,“ prohodil přes rameno.

V poledne

Dana chodila po krámě a obsluhovala jako svázaná. Přitom si byla jistá, že se Václav vrátí, a tušila proč. Ubytovna pro takového chlapa zkrátka není! Pokoje jako ve vězení na samotce, kuchyňka, záchod a sprcha na chodbě pro další těžko přizpůsobivé…

„Promiňte, chtěla jste kapučíno?“ Zaváhala u jednoho z osmi kulatých stolků a odpověď nevnímala. Ve dveřích stál Václav Sobek, v rozpacích a se zarudlýma očima plnýma proseb a jakési naděje.

„Pane Sobku, Václave, posaďte se na chvilku, přinesu vám kávu a něco… Vlastně kávu raději ne, potřebujete se vyspat. Tak jeden dortík, nebo spíše rakvičku se šlehačkou? A kávu vám donesu bílou.“

„Paní Horáková, já na té ubytovně nedokážu žít, je to tam strašné! Prosím, kdybych mohl…“

Dana měla strach, aby se ten silný svalnatý chlap zase nerozplakal.

„Já vím, vydržte, najezte se a pak vás ubytuju.“ Rychle odběhla.

„A v práci o mně raději mluvte jako o paní Horákové, své bytné, nebo o paní domácí, ať si nikdo nic nemyslí,“ vysvětlovala o chvíli později na schodech ke svému bytu nad cukrárnou.

Václavovi útulný byteček vyrazil dech. Také bydleli s Viktorií ve staré zástavbě, ale vybavení a pořádek se nedaly srovnat. Rychle mu docházelo, že každá ta žena je jiná, s jiným vkusem, smyslem pro pořádek a teplo domova. Tak krásně doma nikdy neměl. Jenže tam měl Evičku.

„Ten pokoj bude váš,“ ukázala Dana na první dveře v předsíni.

„To je nádhera,“ vydechl úlevou a postavil kufr k posteli.

„Líbí se vám? To jsem moc ráda, já ho nepoužívám, nějak jsem se naučila usínat na gauči v obýváku u televize. A teď se vyspěte, vypadáte hrozně. Určitě jdete zase na noční. Vždyť se nemusíme ani potkat, když nebudete chtít. Já přijdu, až v šest zavřeme. Tak odpočívejte…“

V pokoji bylo najednou nepřirozené ticho. Václav se posadil do velkého ušáku a prohlížel si obrazy, záclony, závěsy, knihovnu, květiny a polštáře na posteli se složenou dekou. Slzy mu začaly téct samy. Dojetím a překvapením ze všeho, co ho potkalo, a z bolesti, kterou cítil od té prokleté noci.

Navečer

Dana Horáková tiše odemkla, zaposlouchala se a pak lehounce pokrčila rameny. Stejně tiše prošla malým bytem. Vrátila se do předsíně a přitiskla ucho na dveře pokoje svého nového nájemníka. Až když zaslechla lehounké pochrupávání, ulevilo se jí. V první chvíli se lekla, že utekl.

Zavřela se v kuchyni a začala krájet cibuli a maso na guláš. Oči k hodinám zvedla v půl osmé, zrovna když oklepávala vařečku o okraj hrnce. „Tak to je průšvih,“ usmála se, nasála lákavou vůni jídla, pak ztlumila plyn na minimum, hodila na sebe teplý svetr a spěchala do pekárny.

„Pane vedoucí, moc mě to mrzí, ale Václav dnes nepřijde do práce.“

Josef obrátil oči ke stropu. „Paní Horáková, proboha, co se tomu smolaři zase stalo? Je v pořádku?“

„Spí.“ Jakmile to vyřkla, znejistěla. „Spí? Ale má noční!“ V tónu hlasu zazněla nevyřčená otázka.

„Pane vedoucí, našla jsem ho na náměstí, seděl na lavičce s kufrem, a tak jsem ho vzala do podnájmu. Mám volný pokoj a on chtěl na ubytovnu! No hrůza! Bylo mi ho líto, tak…“

Josef málem spadl ze židle. „Spí… To se nedivím, po tom všem a po nocích strávených tady v šatně. Asi ho to sklátilo. Co já teď…,“ poškrábal se ve vlasech nad levým uchem. „No nic, hlavně že spí, já to nějak udělám. Jste hodná, že jste mi to přišla říct. Tak on bydlí u vás… Hmm.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neplakej, vrátím se pro tebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.