Bouřlivá léta 1912 až 1918, ve kterých vznikalo před 100 roky Československo.

Karel Renc

Copyright© 2019 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2019 by Karel Renc

Copyright© 2019 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-295-7 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-296-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-297-1 (PDF)

Obsah

Slovo autora

Vysvětlivky zkratek vojenských hodností použitých v textu

Války 1912–1918

První světová válka 1914 – 1918.

Její zahájení a příčiny.

Předvečer vypuknutí 1. světové války – balkánské války.

Počty obyvatel jednotlivých zemí na počátku 1. světové války.

Předvečer vypuknutí 1. světové války.

Vedoucí osobnosti států při zahájení 1. světové války.

Sarajevský atentát na arcivévodu Ferdinanda.

Vypuknutí 1.světové války a její průběh.

Vznik československých legií v Rusku, Francii a Itálii a jejich cesta domů

Československé legie v době 1. světové války

Úvod a vysvětlivky

Průřez historií československých legionářských pluků

Francouzští a italští legionáři

Průřez historií československých legionářských pluků v Rusku

Odchod z Ukrajiny.

Boj o volnou cestu do Vladivostoku.

Jekatěrinburský masakr.

Příklady dat vyplouvání jednotlivých lodí:

Loď Nižnij Novgorod – typický příklad transportu legionářů do Evropy.

Havarie lodí přepravujících legionáře.

Kultura povzbuzující legionáře na cestě Ruskem.

Nejpoužívanější zbraně legionářů.

Podíl legionářů na vzniku Československa.

Vznik Československa a uhájení jeho území.

Vyhlášení Československé republiky.

Generál Rastislav Štefánik (21. 7. 1880–4. 5. 1919)

Boje legií na Slovensku proti Maďarské republice rad.

Revoluce v Německu v letech 1918 až 1919.

Českoslovenští legionáři v Rusku a jejich cesta domů.

Doplňující fotografie a text.

Cesty legie z Vladivostoku domů – fotografie.

Legionáři doma.

Kolkované rakouské bankovky používané v letech 1918–1919.

První série československých bankovek z roku 1919.

Použité materiály

Další knihy autora

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Slovo autora

V této knize jsem se snažil ve zkrácené formě, hojně se opírající o obrazový materiál, vystihnout složitou politickou a hospodářskou situaci v tehdejší Evropě na počátku dvacátého století.

Střetávalo se zde mnoho různorodých zájmů a ty nakonec vyvrcholily v 1. světovou válku, následné revoluce, občanské války, rozpady a slučování států včetně abdikací tehdy vládnoucích vrcholných představitelů.

Pro lepší pochopení problematiky jsem knihu doplnil větším množstvím dobových fotografií, které pomáhají dokreslovat jednotlivé kapitoly knihy.

Část o našich legiích vykresluje nesmírnou práci profesora T. G. Masaryka za aktivní pomoci E. Beneše, M. R. Štefánika a dalších v boji za vytvoření samostatného Československa. K jeho vzniku rovněž dopomohlo téměř sto tisíc legionářů ve Francii, Itálii a Rusku. Legie byly spojenci uznány za ozbrojenou složku naší Národní rady bojující na straně Dohody.

Přeji, ať tato kniha dopomůže čtenářům udělat si podrobnější obrázek o historii Československa a to i v návaznosti na současná léta jednadvacátého století.

Karel Renc

Pomoc při realizaci poskytli: Borek Ekrt, Václav Ponikelský, Petr Stránský, Vratislav Hodek, Zdeněk Renc, Ing. Miloš Konečný, Jaromír Baše, Jan Sochor, Jiří Pokorný, František Pracný, Blanka Degenová.

Vysvětlivky zkratek vojenských hodností použitých v textu

Generál-lietenaut: generál poručík.

Ataman: vůdce kozáckého svazu.

Esaul: vysoký kozácký velitel – odpovídá cca hodnosti majora.

plk.: plukovník.

pplk.: podplukovník.

mjr.: major.

kpt.: kapitán.

npor.: nadporučík.

por.: poručík.

podpor.: podporučík.

prap.: praporčík.

pprap.: podpraporčík.

Střelec: obyčejný legionář.

Války 1912–1918

První světová válka 1914 – 1918.

Její zahájení a příčiny.

Předvečer vypuknutí 1. světové války – balkánské války.

Balkánská válka r. 1912 za účelem vyhnání Turků z Balkánu.

První balkánská válka začala na dvou frontách – thrácké a makedonské. Srbové spojení s Černohorci porazili tureckou vardarskou armádu, Bulhaři útočili v Thrákii a ovládli Pirin, Řekové dobyli Soluň. Po problematických jednáních byla válka ukončena mírovou smlouvou podepsanou v Londýně dne 14. 04. 1913.

Druhá balkánská válka r. 1913 mezi balkánskými státy o území získaná na Turcích.

Spory o území mezi Srbskem a Řeckem na straně jedné a Bulharskem na straně druhé vyvrcholily v červnu 1913 v druhou balkánskou válku. Po počátečních neúspěších porazily Srbové a Černohorci Bulhary na řece Bregalnici a Řekové porazily Bulhary u Kukuše. 10. července 1913 vstoupilo do války proti Bulharsku Rumunsko a 13. července 1913 Turecko. Výsledkem bylo, že egejskou Makedonii získalo Řecko spolu s Krétou a ostrovy. Vardarskou Makedonii získalo Srbsko. Bulharsku zůstala jen pirinská Makedonie. Za dobu 10 týdnů, co obě balkánské války dohromady trvaly, v nich padlo cca 200.000 vojáků. Boje se udály na ploše 170.000 km2. Většina válčících stran použila již v bojích letadla a to jak pro pozorování, tak pro bombardování.

Hranice na Balkáně po druhé balkánské válce.

Počty obyvatel jednotlivých zemí na počátku 1. světové války.

Srbsko  2 735 147 obyvatel

Černá Hora  250 000 obyvatel

Rakousko-Uhersko 47 142 000 obyvatel

Německo  60 641 278 obyvatel

Rusko  105 747 200 obyvatel

Nikola P. Pašič (Paschitsch).

Věhlasný srbský politik, jehož jméno se den ze dne ozývalo i ozývá v pohnutých dějinách balkánské války, náleží k nejpopulárnějším politikům dneška spolu s Bulharem Gešovem a Řekem Venizelem. Byl tvůrcem balkánského spolku křesťanských států proti Turecku. Pašičovou politikou byla mapa Evropy pronikavě změněna.

Zabití Turci ve svém zákopu před Odrinem.

Turecký moždíř.

Pěchota v boji u Čateldže.

Generál Radko Dimitrijev se svým štábem u Čataldže.

Předvečer vypuknutí 1. světové války.

Po ukončení balkánských válek nastalo krátké období křehkého míru. Diplomatům se v té době také do jisté míry podařilo urovnat spory koloniálních mocností ohledně jimi ovládaných území ve světě. Diplomaté měli snahu zabránit vypuknutí možného evropského válečného konfliktu. Jejich snahu ale podkopávaly hlavně vojenské tajné služby, vysocí armádní velitelé a zájmy podnikatelských kruhů. Ti všichni měli zájem vytvořit velkou mezinárodní krizi. I když Rakousko v letech před válkou zaznamenalo značný pokrok k demokratickým ideálům, jeho vážným problémem bylo Uhersko. Tamní maďarská oligarchie podporovaná podnikateli na poli obchodním a žurnalistickém na sebe strhla veškerou politickou moc a zneužívala ji ve prospěch své národnostní nadvlády a tlaku na Rakousko. Jejím vrcholným představitelem byl uherský premiér hrabě Tisza. Vzhledem k soupeření rakouských Němců mezi sebou, získávali Maďaři v Rakousko-Uhersku stále výsadnější postavení.

Německo mělo intenzivní zájem na stavbě trati Berlín – Bagdád. Tomu ale bránilo Srbsko. V Srbsku rovněž narůstal nacionalizmus. Srbové měli snahu o sjednocení všech balkánských Slovanů rozptýlených po Evropě. Srbské ambice na vybudování velké srbské domoviny podporovalo carské Rusko.

Vedoucí osobnosti států při zahájení 1. světové války.

Rakouský císař Franc Josef II.

Německý císař Vilém II.

Ruský car Mikoláš II.

Srbský král Peter.

Dobová pohlednice s nápisem „Váleční bratři“.

Jeho c. a k. výsost arcikníže František Ferdinand d´Este. Následník trůnu a generální inspektor veškeré branné moci.

Sarajevský atentát na arcivévodu Ferdinanda.

V Srbsku v době před válkou vznikaly teroristické anarchistické organizace. Některé z nich byly jak v Srbsku, Makedonii, tak v Bosně propojeny mezi nejvyšší tamní vojenské a politické špičky. Je zajímavé, že v zemích tak prolezlými tajnou policií, jako byla Bosna, Dalmacie a Chorvatsko, mohly přípravy spiknutí takového rozsahu uniknout tamním úřadům. Rovněž je zajímavé, že úřady nepodnikly žádná účinná opatření k zajištění ochrany arcivévody Ferdinanda při jeho cestě. Jednou ze záhadných vysoce postavených osob byl německý špion srbský plk. Dragutin Dimitrijevič přezdívaný Apis. Předpokládá se, že belgický browning FN a granát dodal budoucím atentátníkům právě on. Jedněmi z konkrétních osob sledovaných a stíhaných za protirakouské aktivity byli tři bosenští studenti Gavrilo Princip,Trifko Grabež a Nedeljko Čubrinovič . Ti se rozhodli využít oznámené návštěvy Sarajeva arcivévodou Františkem Ferdinandem k atentátu na něho. K provedení atentátu si vybrali trasu jízdy kolony automobilů vezoucích arcivévodu Ferdinanda s manželkou a  jejich doprovodem od nádraží k sarajevské radnici.

Arcivévoda František Ferdinand d´ Este byl synovec Rakousko-Uherského císaře Františka Josefa II. a jeho předpokládaný nástupce na trůn. V Bosně se jako generální inspektor rakouských vojsk v rámci inspekce účastnil vojenských manévrů. Po jejich skončení se chystal, že se svou manželkou navštíví 28. června 1914 Sarajevo. Z politického hlediska to nebyl zrovna vhodný den. V tento den v roce 1389 porazili totiž Turci Srby a byl nazýván jako Vidov dan. To jest den sv. Víta.

Do Sarajeva přijel arcivévoda Ferdinand ráno vlakem. Na nádraží jej přivítal polní zbrojmistr a guvernér Bosny Oskar Potiorek. Přesedli do přistavených automobilů a celá kolona vyjela k návštěvě sarajevské radnice. Silnici lemoval hustý dav lidí. Když arcivévodova kolona u mostu přes řeku Mlijačku míjela Čubrinoviče, ten odjistil granát a hodil jej k automobilu arcivévody. Granát ale explodoval až u dalšího automobilu kolony, který zůstal stát. Raněné ošetřili a odvezli do sarajevské vojenské nemocnice. Arcivévodův automobil nezastavil a v koloně pokračoval v jízdě k radnici, jak bylo v programu.

Když skončil oficiální program na sarajevské radnici, rozhodl se arcivévoda Ferdinand zajet do vojenské nemocnice a navštívit tam raněné při atentátu. K cestě do vojenské nemocnice použil i přes varování stejnou trasu. Na této trase se pohyboval připravený a odhodlaný Gavrilo Princip. Ten vytáhl připravenou pistoli a několikrát vystřelil. Realizovat atentát mu umožnilo, že arcivévodův automobil díky nedorozumění zastavil přímo před kavárnou, ve které Gavrilo Princip do té doby pobýval. Ferdinandova manželka Žofie zemřela na místě a arcivévoda Ferdinand o něco málo později. V dnešní době jsou známy indicie ukazující, že atentát a jeho příprava byla rakouským a německým tajným službám známa. Císař ani arcivévoda totiž nebyli válečnému konfliktu naklonění.

Arcivévoda Ferdinand na manévrech.

Most přes řeku Mlijačku v Sarajevě, na němž byl spáchán první pumový atentát.

Arcivévoda po prvním atentátu opouští radnici a chce jet do nemocnice za raněnými.

Poslední arcivévodova fotografie těsně před druhým atentátem v Sarajevě.

Církevní obřady u katafalku na nábřeží v Terstu.

Katafalk s rakvemi arcivévody Ferdinanda d´Este a jeho manželky ve vídeňské dvorní kapli.

Po atentátu napadli obyvatelé Sarajeva nejprve kavárnu, ze které vyšel ven Gavrilo Princip přímo u stojícího automobilu, ve kterém jel arcivévoda Ferdinand s manželkou. Kavárnu zdemolovali a jejího srbského majitele ztloukli. Poté pokračovali dva dny v ničení srbských obchodů a řemeslných dílen ve městě, aniž by proti nim úřady zakročily. Následující fotografie ukazuje zničené krejčovství Srba Besaroviče, jehož zboží roztrhali a vyházeli na ulici.

Vypuknutí 1.světové války a její průběh.

Pro Rakousko-Uhersko byl atentát na následníka trůnu důvodem k napadení Srbska. Rakouští diplomaté projednali celou nastalou situaci s německým císařem Vilémem II. Obě země se dohodly, že je třeba srbský režim, pokud se nepodrobí jejich ultimátu, svrhnout a zničit.

Ultimátum bylo sestaveno tak, aby bylo pro Srbsko nepřijatelné. Srbsko je obdrželo 23. července 1914. Jak Rakousko očekávalo, bylo odmítnuto. Na podkladě tohoto odmítnutí podepsal císař František Josef II. rozkaz o částečné mobilizaci. Císaři bylo v době podpisu již 84 roků. Rakousko a Německo se shodly, že by bylo výhodné, aby navázaly spojenectví s Bulharskem a Tureckem. Tím by Srbsko bylo obklíčeno z východu, západu a severu. Dne 6. července Německo Rakousku písemně potvrdilo, že jej podpoří při vyhlášení války Srbsku. Válku Srbsku vyhlásilo Rakousko-Uhersko dne 28. července 1914. V návaznosti na to vyhlásil srbský spojenec Rusko 30. července 1914 všeobecnou mobilizaci. Německo považovalo toto vyhlášení mobilizace v Rusku za ohrožení svých zájmů z východu, západu a severu.

Tak vlastně vznikl z lokálního konfliktu mezi Rakousko-Uherskem a Srbskem globální konflikt, do kterého se zapojily kromě Německa i Rusko, Francie a Velká Británie. Do války se na straně Německa zapojilo také Turecko. Armády Dohody měly ve zbrani 6.179.000 mužů, 12.134 lehkých a 1.013 těžkých děl. Německá koalice měla armády o síle 3.568.000 mužů, 11.232 lehkých a 2.244 těžkých děl. Obě strany v průběhu války zvyšovaly jak počty vojáků, tak děl a později také letadel.

Rakousko-Uherská vojska po vypovězení války napadla Srbsko 12. srpna 1914. Ze začátku byla tato ofenziva úspěšná. Srbové se ale brzo vzpamatovali a zahájili protiútok. Vytlačili při něm rakouská vojska z území Srbska, zajali 50.000 rakouských vojáků a získali i velkou válečnou kořist. V průběhu září 1914 započalo rakouské armádní velení s novým útokem.

Srbská armáda, trpící nedostatkem střeliva a ohrožená obklíčením, musela ustoupit hlouběji na území Srbska. Rakouská vojska tak dočasně obsadila Bělehrad. Ten proti nim bránila domobrana, tj. lidé ve věku 50–60 roků, jimž munici, vzkazy atd. nosili malí kluci. Většina obránců města padla. Obranu řídil plk. Gavrilovič. Tato hrdinná obrana umožnila srbské armádě se konsolidovat. Když srbská armáda získala po 7. listopadu 1914 od dohodových mocností střelivo a dělostřelectvo, zahnala znovu rakouská vojska ze srbského území.

Prvního srpna 1914 předal německý velvyslanec v Rusku hrabě Pourtalés ruskému ministru zahraničních věcí Sazonovovi nótu oznamující vyhlášení války Německem. Boje na rusko-německé frontě započaly v polovině srpna 1914 operacemi na východopruské a na haličské frontě. Na obou frontách zpočátku ruská vojska zvítězila a způsobila německým a rakouským vojskům těžkou porážku. Vzhledem k nedostatkům v ruském velení a po těžkých ztrátách na obou stranách se v dalších bojích později fronta relativně stabilizovala. Ke zlomu na ruské frontě došlo až po bolševické revoluci v roce 1917, kdy ruští vojáci hromadně opouštěli své pozice a umožnili tak německým a rakouským vojskům obsadit podstatnou část Ukrajiny. Již v té době se silně projevil ukrajinský nacionalizmus. Brestlitevský mír uzavřený mezi Němci a ruskými bolševiky umožnil Německu vrhnout na západní frontu 200.000 vojáků z této fronty. Díky tomu mohlo Německo na západní frontě masivně zaútočit.

Na západoevropském bojišti německým armádám velel generál Moltke mladší. Bojové akce zahájili Němci v srpnu 1914 napadením neutrální Belgie a Lucemburska. Když prošli Belgií, vtrhli do severní Francie. Měli v plánu odtud postupovat na Paříž. Počátkem září 1914 započala první z velkých bitev u Verdunu. Zúčastnily se jí 2 miliony mužů. V roce 1914 utrpělo Německo porážku v bitvě na Marně, Rakousko v Haliči a v Srbsku a Turecko u Sarykamiše. Začalo být jasné, že plánovaná blesková válka zkrachovala. Byl to začátek převážně poziční války požírající vojáky, zbraně, střelivo, potraviny a doléhající na všechny válčící strany.

V dubnu 1915 podnikli Němci za použití chlóru první chemický útok u Ypres. Zahynulo při něm 5 tisíc vojáků Dohody a další tisíce byly vyřazeny z boje. Po tomto porušení mezinárodní dohody začaly chemické zbraně používat obě válčící strany. Do února 1915 se na moři střetávaly při drobných bojích hlavně nepřátelské křižníky. V únoru Němci vyhlásili neomezenou ponorkovou válku. Tu po potopení parníku Lusitania kde zahynulo i dost cestujících Američanů, omezili. Koncem roku 1915 a v roce 1916 bylo jasné, že narůstá vojensko-technická síla Dohody. V únoru 1916 podnikli Němci znovu útok proti Verdunu a další na řece Sommě. Byly to nejkrvavější a nejdelší bitvy. Nápis na jednom z památníků u tzv. „Bodákového zákopu“, kde dělostřelba zabila a zasypala celou setninu nováčků, zní: „Američtí dělníci svým francouzským bratřím.“ V září 1916 použila Dohoda poprvé při útoku na frontě tanky. Ty byly značně pomalé, poruchové a představovaly snadný cíl pro dělostřelectvo. Jako příklad lze uvést nasazení dohodových tanků do útoku 16. dubna 1917. Z nasazených 132 tanků se zpět vrátilo pouze 11. Zbývající byly buď zničeny, anebo poškozeny. V té době již mělo Německo speciální protitankové dělostřelectvo. Další tanky vyvinuli Francouzi a pozadu nezůstali ani Němci.

Dohodová vojska při těchto jarních operacích utrpěla obrovské ztráty jak v poštu padlých, tak raněných. Těžké ztráty měli i Němci. Mezi vojáky po těchto masakrech vypukla vzpoura. Ta byla velením nemilosrdně potlačena. Na jaře 1917 utrpěla těžkou porážku italská vojska u Caporetta. Padlo a raněno tam bylo 130.000 a zajato 335.000 Italů. Navíc útočící rakouská a německá vojska získala velké množství výstroje a zásob a obsadila velkou část benátské oblasti.

V roce 1917 se již uplatňovala materiálně technická převaha zemí Dohody. Ruská armáda plánovala zaútočit na lvovském směru. Boje obou stran probíhaly se střídavými úspěchy.

V únoru 1917 zahájilo Německo znovu neomezenou ponorkovou válku. Ponorky potopily spojencům během pár měsíců několik milionů tun tonáže. Byl zaveden systém konvojů za doprovodu válečných lodí a další opatření. Situace Británie závislé na dovozu se stala v té době povážlivou. Rovněž se ale podařilo podstatně zesílit blokádu Německa, čímž byl do něj zastaven dovoz potřebných materiálů z neutrálních zemí.

Dne 6. dubna 1917 vyhlásil Kongres USA Německu válku. Do akcí zasáhli Američané ale až v roce 1918. V průběhu roku 1917 vstoupili do války po boku Dohody Čína, Řecko, Brazílie, Kuba, Panama, Libérie a Siam. Situaci dohodových stran zkomplikovalo svržení cara v Rusku. Revoluční nálady se začaly projevovat i v ostatních zemích. V říjnu 1917 vypukla v Rusku bolševická revoluce. Vedení bolševiků bylo nuceno uzavřít s Němci příměří. Od roku 1917 probíhaly mezi Německem s Rakouskem tajná jednání se státy Dohody o ukončení války. Poslední velká německá ofenziva začala v srpnu 1918. Spojenci ji odrazili a 18. září 1918 zahájili velký a úspěšný útok, který donutil Německo a Rakousko ukončit válku.

I přesto se válka se střídavými úspěchy Dohody táhla ještě do listopadu 1918.

Jako odvetu za atentát na arcivévodu Ferdinanda ostřelovaly rakouské dunajské monitory Bělehrad.

Snímek z mobilizace ve Vídni. Odjezd vojenského vlaku.

Důstojnický sbor Varaždínského pluku č. 16, který se ve válce na srbských hranicích obzvláště vyznamenal.

Srbští zajatci pochodující Mitrovicí.

Rakouské opevnění v Srbsku u Bitvy.

V Pardubicích pro vojenskou službu zabavené venkovské povozy.

České pluky jedou na rakousko-ruské bojiště v Haliči.

Rakouští kuchaři na frontě.

Polní pekárna na pečení chleba pro rakouskou armádu.

Ruští dělostřelci v opevněné pozici mezi zákopy.

Ruští dělostřelečtí důstojníci.

Záběr z námořní bitvy u Helgolandu.

Rakouský dunajský monitor.

Jednotka rakouské armády odpočívající při pochodu na blízké rakousko-ruské bojiště.

Jednotka polských střelců pochodující na rakousko-ruské bojiště.

Záložníci z 30. zeměbraneckého pluku pohoštění při průjezdu Chocní obyvatelstvem.

Rakouští kulometčíci.

Ruští kozáci v bitvě u Lvova sesedli z koní a bojovali s ostatním vojskem v zákopech.

Kozácký tábor na rakousko-ruské frontě.

Rakušany sestřelené ruské letadlo na frontě v Haliči.

Dobytá ruská děla ve vídeňském arsenálu.

Obrněný automobil vyrobený firmou Krupp vybavený dělem a používaný na západní frontě.

Kromě Švýcarska se do války zapojily všechny evropské země.

Rakousko-Uhersko spolu s císařským Německem 1. světovou válku prohrálo a obě země byly nuceny požádat o mír. Byl to zároveň konec obou císařství. Zároveň s nimi skončil i turecký sultán. Před nimi byl nucen v roce 1917 abdikovat ruský car, kterého později bolševici s celou jeho rodinou zastřelili. Rakouský císař Karel I. odešel do exilu ve Švýcarsku. Odtud byl vyhoštěn na portugalskou Madeiru. Za záhadných okolností přišel o většinu finančních prostředků a klenotů. Na Madeiře bydlel nejprve v hotelu, a když mu došly finanční prostředky, tak jeden z místních boháčů jej nechal s rodinou žít ve své vile nahoře ve Funchalu. Německý císař Vilém II. měl větší štěstí. Když 9. listopadu 1918 abdikoval, odjel do Holandska, které mu poskytlo azyl. Zakoupil si tam od baronky van Hepburnové zámeček Huis Doorn, kde byl de facto v domácím vězení. Tam dožil a je tam také pohřben. Při nástupu Hitlera k moci odtud četnými dopisy podporoval jeho politiku.