KOLÁČKY A SPIKLENCI

Copyright © Theo Addair, 2019

Cover illustration © Daria Golab, 2019

All rights reserved.

ISBN 978-80-7617-562-4

Veronice. Pozdě, ale přece.

1. KAPITOLA

Kit, pátek 30. června

„Prááázdniny!“ výskl Kit, když jako první vyběhl ze třídy a div nevrazil do čekajícího Daniela. Ten ho pozoroval s pobaveným úsměvem.

„Já vím. Už šest neděl.“

Kit mírně zkrotil svoje nadšení. „Nemůžu uvěřit, žes doopravdy trčel půl druhého měsíce na intru jenom kvůli mně. Mohls už dávno…“

„Mohl jsem si už dávno užívat prázdniny v našem prázdném domě?“ pozvedl Daniel obočí. „Říkal jsem ti přece nejmíň stokrát, že rodiče jsou na Bali a budou tam ještě skoro měsíc. Ale počkej, vlastně proč ne? Mohl jsem tam pořádat divoké večírky, plenit otcův bar a válet se v posteli s…“

„Dobře, dobře, beru zpátky. Máš sbaleno?“ Daniel přikývl.

„Ale já ne!“ vykulil Kit oči, rozběhl se chodbou, hned se zase zastavil a otočil se. „Když mi pomůžeš, budu to mít rychlejc.“

Daniel se zasmál a potřásl hlavou. „Tady se někdo vážně těší domů.“

„Bodejť by se někdo netěšil, když tam s ním někdo pojede,“ rozzářil se Kit. „Tak pojď, pojď už! Když si pospíšíme, stihneme vlak v deset padesát šest. O co, že v něm skoro nikdo nebude a budem mít kupéčko jen pro sebe.“

Kit si sbalil v rekordním čase a snažil se přitom ignorovat nesouhlasný Danielův pohled mířený na chumel věcí naházených bez ladu a skladu v kufru. Vážně, ten kluk by si měl srovnat žebříček hodnot, pomyslel si Kit. Co je poskládané špinavé prádlo proti cestě vlakem, při které se nebudou muset mačkat s půlkou školy?

„Vidíš, měl jsem pravdu,“ neodpustil si, když hodili kufry do police nad hlavou a usadili se na odřená koženková sedadla v jednom z mnoha prázdných kupé.

„V taxíku bychom se taky nemačkali,“ namítl Daniel, „a stejně se s ním svezeme z nádraží, na tom budu trvat. Je to asi třikrát rychlejší… a minimálně sedmkrát pohodlnější, s těmi kufry.“

„Nemůžu se od tebe nechat vozit taxíkem. Nebo aspoň ne víc, než bude nutné. To je hrozná rozmařilost. A kromě toho jezdím vlakem rád. Voní to tu.“

Daniel pochybovačně nasál nosem vzduch. „Vážně?

A čím?“

„Vlakem,“ prohlásil Kit důležitě. „Pojedem o prázdninách někam na výlet.“

„Proč ne,“ souhlasil Daniel, „beztak si budeš muset občas odpočinout od všeho toho učení.“

Kit se zaúpěním obrátil oči v sloup. „Co jsem si to jenom vymyslel? Taková blbost!“

„To zvládneš. Pomůžu ti.“

„Leda bys na to přezkoušení šel za mě.“

„To by asi poznali.“

„Asi jo,“ uznal Kit malomyslně.

„Pořád si to můžeš rozmyslet,“ nadhodil Daniel. „Můžeš jít normálně do třeťáku a nekazit si prázdniny.“

„Ani nápad!“ vyhrkl Kit, jako by sám před chvílí na něco podobného nemyslel, a popadl Daniela za ruku.

„A kromě toho je nebudu mít zkažené, když tam budeš se mnou. Radši se s tebou budu učit, než abych bez tebe… asi tak cokoli.“

Daniel vypadal, že mu to tak úplně nevěří, ale usmál se, a to bylo hlavní.

Když vystoupili z vlaku, taxi je svezlo přes město a vyložilo v klidné ulici plné zeleně. Kit se v Praze nijak zvlášť nevyznal, a kdyby cestou nekoukal z okýnka, klidně by byl řekl, že ani v Praze nejsou. Ze svých několika málo návštěv hlavního města znal především zdobené činžáky v centru v různých stádiích rekonstrukce a betonová sídliště na předměstích. Tady měly domy kolem sebe zahrady se vzrostlými stromy, až by člověk hádal, že se ocitl někde na kraji malého města. Tedy podle těch zahrad. Podle domů samotných určitě ne.

Daniel položil kufr u nejbližší branky z bíle nalakovaných mříží. Kit přejížděl pohledem narůžovělou fasádu, obří garáž, dvoukřídlé vstupní dveře nad schodištěm a okna ve třech řadách nad sebou.

„Ve kterém patře bydlíš?“

Daniel se po něm zaraženě podíval. „Ve všech,“ odpověděl suše po menší odmlce a vylovil z kapsy klíče. I těch pár drobných pohybů prozrazovalo napětí, jeho dobrá nálada z vlaku se během cesty přes město vytratila kdovíkam.

„Uh, no… jasně. To je váš dům… přece,“ vykoktal Kit a připadal si trochu jako idiot.

Daniel úsečně přikývl, jako by mu ta skutečnost byla nepříjemná, a otevřel branku dokořán. Kit ji za sebou zase zavřel, opatrně, skoro se bál nechat na lesklém laku otisky svých rukou. Daniel odemkl vchodové dveře a otočil se k němu.

„Chvilinku tu počkej. Musím odkódovat.“

Kit kývl. Odkódovat. Páni. Z předsíně se ozval táhlý pískot, pak několik krátkých pípnutí a Daniel ho zavolal dovnitř.

„Nezouvej se,“ prohodil přes rameno a pokračoval i s kufrem dál. „Tady se nezouvá. Tamhle je kuchyň, kdyžtak si dej něco k pití,“ mávl volnou rukou kamsi ke straně.

Nezouvej se říkala většinou máma, když měla doma doopravdický nepořádek. Kit chvilku zmateně koukal na naleštěnou dlažbu bez poskvrnky, ale pak pokrčil rameny, odložil kufr u dveří a vydal se směrem, kudy Daniel ukázal.

Posuvné dveře s panely mléčného skla vedly opravdu do obýváku spojeného s kuchyní. Kit si připadal, jako by se kouzlem propadl do stránek katalogu interiérového designu. Zvenčí dům působil až skoro historicky, zato tady uvnitř to bylo samé sklo, chrom a zářivě lesklá dlažba. Čisté linie nábytku vypadaly efektně, ale hraničilo to až s nepraktičností. Kit si třeba nedokázal představit, že by se na těch podivně zakroucených židlích dalo pohodlně sedět. Ale pěkně vypadaly, to zas jo.

Na okamžik ho zmátlo, že v kuchyni nevidí ledničku, než mu došlo, že asi bude vybavená vnějšími dvířky ladícími se zbytkem skříněk. Na druhé otevření ji opravdu objevil, vysokou od země až do míst, kam sotva dosáhl. Z lahví a krabic ve spodní části vybral tu nejobyčejnější, s jablečným džusem, a po krátkém hledání našel i sklenici. Dopil, uklidil po sobě, ale Daniel pořád nikde. Kit loudavě obešel obývák. Snad to bylo tím, že Danielovi rodiče odjeli na delší dobu, každopádně úzkostlivě uklizený prostor vonící leštěnkou jen umocňoval dojem obrázku v katalogu. Nikde neleželo nic zbytečného, vše bylo vyrovnáno v pravých úhlech, ani náznak informace o tom, jací lidé tu žijí. Nebo, když o tom Kit uvažoval, jestli tu vůbec nějací lidé žijí. Brzy se nakoukal dosyta. Vyšel zpět do haly a nerozhodně se zadíval na schodiště.

„Dani?“ zavolal tlumeně, přestože věděl, že dům je kromě nich prázdný. Nějak se mu ale příčilo pokřikovat tam jak někde v parku.

Nikdo neodpověděl. Kit si povzdechl a s pocitem nepatřičnosti vykročil po schodech nahoru. V prvním patře se zarazil. Rozhlédl se chodbou, ale všechny dveře byly zavřené, a kromě toho se mu zdálo, že slyší shora nějaký šramot. Vyšel až do podkroví. Do jedné z místností bylo vážně pootevřeno, ale teď už se odtamtud nic neozývalo.

„Dani?“ zkusil to ještě jednou. „Jsi tu někde?“

„Jsem,“ ozvalo se po kratší pauze. Kit tedy neohroženě vykročil po huňatém světlemodrém koberci, jímž byla celá chodba vystlaná jako pokoj v blázinci. Nebo jak si aspoň Kit představoval, že jsou vystlané pokoje v blázincích. V takových těch z hororů, kde někdo prchá před maniakem.

Protáhl se do místnosti, odkud se Daniel ozval, a zasekl se s pootevřenou pusou. Vlastně nevěděl přesně, jak čekal, že bude Danielův pokoj vypadat, ale určitě to nebylo takhle.

Neuvěřitelné, jak ta místnost dokázala zároveň vypadat až moc dětsky, a přitom vůbec ne. Celou jednu stěnu zabírala knihovna, jejíž poličky připomínaly spíš sbírku svazků v nějaké vědecké instituci. Vedle stál velký psací stůl se zaprášeným mikroskopem a o něco méně zaprášeným počítačem se dvěma monitory. Stěnu nad ním pokrýval velký plakát sluneční soustavy a nástěnka plná papírků s čísly, vzorci a záhadnými poznámkami. To byla ta nedětská část.

Zato ta druhá obsahovala postel s povlečením v havraspárských barvách a celou přilehlou stěnu pokrývala tapeta s obřím bradavickým hradem. Zpod peřiny napůl čouhal plyšák, Kit ho dobře neviděl, ale podle obřího ucha měl pocit, že je to domácí skřítek Dobby. Šatní skříň byla přímo posetá samolepkami s tematikou Harryho Pottera, od samotných postav v různých situacích přes košťata, kotlíky a huláky až po bradavický erb či symbol relikvií smrti.

Daniel stál zhruba uprostřed, jako by se nemohl rozhodnout, do které z těch polovin patří. Teď už prázdný kufr měl za sebou a díval se z okna.

Kit přistoupil blíž. „Dani? Děje se něco?“

„Cože?“ Daniel se k němu pomalu obrátil, pohled stočil jeho směrem až po chvíli, jako by jen neochotně opouštěl výhled na údolí Šáreckého potoka. „Ale ne, nic. Jen jsem se zamyslel.“

Nevypadá jako někdo, kdo se zatoulal ke šťastným myšlenkám, pomyslel si Kit. „Máš… zajímavý pokoj,“ podotkl s náznakem úsměvu.

Daniel se rozhlédl, jako by sem přišel prvně. „No, totiž… vlastně jsem se nedostal k tomu to tu nějak předělat, co jsem odešel na internát.“

„Cvok do Harryho, hm?“

„Dneska už ani ne. Jenom – no, jak říkám.“

Kit se zasmál. „Nedostal ses k tomu tak moc, že máš pořád Dobbyho v posteli? Ale no tak, jen se za to nestyď!“

Daniel jen pokrčil rameny, přešel ke skříni a otevřel ji. Kit, najednou v rozpacích, se přestal smát a bez přemýšlení se usadil na postel. Při bližším pohledu si povšiml, že tahle část pokoje je ve skutečnosti dost opotřebovaná. Samolepky se odlupovaly, povlečení mělo dvě hajdalácky zaštupované díry, Dobbyho ucho viselo na několika nitkách. Ale nejhůř na tom byla tapeta. Takhle zblízka bylo vidět, že je roztrhaná na tři nebo čtyři kusy, znovu co nejpečlivěji sesazená dohromady a slepená průhlednou lepicí páskou.

„Co se tu stalo? Kouzelnický souboj?“

„Spíš nálet mozkomorů,“ odpověděl Daniel, aniž zvedl oči. „Myslíš, že budu potřebovat kravatu?“

Kit se nadechl k další otázce, ale při pohledu na Danielův uzavřený výraz pochopil, že se ze záhadného důvodu o pokoji nic víc nedozví. „Pevně doufám, že ne,“ prohodil tedy místo toho a rozhovor se stočil k plánům na prázdniny. Danielovy odpovědi však byly strohé a Kitovi po chvíli došla témata.

Naštěstí měl Daniel během pár minut sbaleno a brzy už čekali dole v hale na taxi. Daniel stál vedle svého kufru bez pohnutí jako čestná stráž před Pražským hradem. Kit přecházel po hale, aby setřásl divný pocit, a okukoval, co se dalo.

„Máte to tu fakt moc…“ spustil bezmyšlenkovitě, když ho ticho začalo podvědomě rozčilovat.

Daniel ho přerušil: „Neříkej to.“

„Eh? A co, teda jako proč? Cože?“ zakoktal se popleteně a zastavil se.

„Neříkej, že je to tu hezké.“

„A není snad?“

„Nenávidím tenhle barák!“ vyhrkl Daniel tak zprudka, až se Kit zarazil. A Daniel sám nejspíš taky, protože se ošil a sklopil oči k naleštěné podlaze. „Prostě to tu nemám rád. Vůbec. “

„A co takhle počkat radši venku?“ navrhl Kit, když se trochu vzpamatoval. „Když je tak pěkně.“

Daniel přikývl, mlčky spustil alarm, zamkl a vyšel až na ulici. Tam se zhluboka nadechl, jako by se právě vynořil z vody.

„Nezlob se,“ řekl pak, „ani jsem ti nic nenabídl…“

„To je v pohodě, dal jsem si džus,“ řekl honem Kit.

„A já nejsem zas taková návštěva, aby se kolem mě muselo hopsat.“

„Naopak. Když už by se kolem nějaké návštěvy mělo hopsat, tak bys na to byl úplně nejvhodnější. Jenom prostě – jsem chtěl být radši pryč.“

Krátce nato dorazil taxík a za chvilku už se vezli na nádraží. Danielova nálada se zdála růst s každým ujetým kilometrem, a tak Kit radši na dům jeho rodičů už nezaváděl řeč. Cestou z Prahy do Jilemnice museli dvakrát přestupovat, ale počasí se vydařilo, vlaky nebyly nijak přecpané a na každém nádraží si dali něco studeného k pití. V Jilemnici už čekala Kitova máma s autem a hned začala lamentovat, jak to její děcko s vyraženým zubem vypadá. Nakonec se ho Daniel zastal, že mu to sluší i tak, což uznala a byl klid.

„A doopravdy nevadí, že u vás budu…“ zkoušel to Daniel ještě před nádražím, ale rychle ho umlčela.

„Doopravdy nevadí. Víš, takhle mám naději, že se Kitty bude aspoň tu a tam vážně učit,“ koukla na Kita rádoby přísně. „Když už tolik trval na tom, že mu musím podepsat tu žádost o přeskočení ročníku a ještě mu k tomu vyběhat nejrůznější potvrzení. Takže pokud jde o mě, klidně zůstaň až do konce prázdnin.“

Kit musel nerad uznat, že na tom něco je. Když si Daniel usmyslí, že by se měl učit, jen tak ho od toho záměru neodradí. A pomoc se mu koneckonců bude hodit. Pořád si tak úplně nevěřil, že to zvládne, ale aspoň to začínal považovat za možné.

Zaparkovali před domem a máma se zatvářila tajuplně. „Možná byste se chtěli podívat do maringotky,“ nadhodila jakoby nic.

Kit vyskočil z auta a zamířil dozadu na svažitou zahradu. Ta stará maringotka tam stála už od dob, kdy tenhle dům koupili, a máma ho s pomocí Petra a Clary dávala dohromady. Sám si na ty časy nepamatoval, byl ještě prcek. Bydleli tehdy u Clary, ale někdy v maringotce všichni přespali, aby se nemuseli pořád vracet tam a zpátky.

Její kola byla za ty roky už snad vrostlá do země a zakrývala je vysoká tráva, která pomaličku měnila celou zadní část zahrady v prales. Někdo v ní ale vyžal aspoň cestičku a plácek před třemi schůdky, které vedly ke dveřím. Okénka vypadala umytě. Kit otevřel dveře a zkoprněl.

Ještě o Vánocích byla maringotka plná různého haraburdí, které se nevešlo do kůlny, ukládaly se sem zimní věci v létě a letní zase v zimě, schovávaly se tu krámy, které bylo mámě líto vyhodit, že by je třeba mohla ještě někdy potřebovat.

Teď bylo všechno to harampádí pryč. Zůstal tu vyklápěcí stolek mezi dvěma krátkými lavicemi s prošoupaným polstrováním, přibyla nová knihovnička stlučená ze starých prken a na posteli široké na jedno a půl klasického lůžka byla přehozená Kitova stará patchworková deka. A na stolku stála rozsvícená lampička, nejspíš zapojená přes prodlužovačku až do domu.

Za jeho zády skříply schůdky.

„Páni,“ protáhl Daniel překvapeně.

„Samozřejmě můžete spát i v domě,“ dodala máma.

„Jenom jsem si říkala, že budete potřebovat klid na to učení, a víš, jak se tu pořád někdo motá…“

Kit se otočil. „Mami! To je boží!“

Potěšeně se usmála. „Petr s Clarou mi pomohli. I holky. Není to nic moc, ale je tu teď aspoň čisto.“

„Je to perfektní,“ řekl Daniel. „Moc děkujeme, muselo to dát spoustu práce.“

„Člověk taky nemůže pořád zírat na monitor,“ mávla rukou. „Tak si dojděte pro věci a vybalte si. Jdu spíchnout nějakou rychlou večeři, musíte mít po cestě hlad.“

„Páni,“ zopakoval Daniel, když odešla.

„Viď?!“ zazubil se Kit od ucha k uchu a plácl sebou na postel. „Tady se nám to bude…“

„… učit!“ skočil mu Daniel do řeči a přisedl si.

Kit naschvál nasadil zklamaný obličej. „Jo, to jsem přesně chtěl říct, tyjo. Přivedl jsem si domů tyrana.“

„To záleží jenom na tobě, jestli budu muset přistoupit k nějakým donucovacím prostředkům.“

Kit se posadil a vlepil mu pusu. „K tomu nedojde, protože tě budu uplácet.“

„Páni,“ zamumlal Daniel potřetí. „A to je teprve první den prázdnin.“

„Bude se to jenom zhoršovat,“ slíbil Kit. „A teď pojď, skočíme si pro ty věci.“

* * *

Po rychlé večeři složené z toustů a mísy salátu se Kit brzy omluvil, že jsou unavení, a symbolicky nabídl pomoc s nádobím, kterou máma odmítla. Umýt se samozřejmě museli v domě, takový luxus zase maringotka neposkytovala, ale slunce ještě úplně nezapadlo, když za sebou převlečení a lehčí o pot a prach z celého dne na cestách zavřeli vrzající dveře.

Kit se posadil na postel a najednou na něj dolehla celá tíha situace, v níž se právě ocitli. Nastupující soumrak a skrýš, která je jen jejich. Ne ložnice na internátě, kde může kdykoli přijít služba kontrolovat večerku, ani jeho vlastní dětský pokoj s mámou za zdí. V břiše se mu usadilo něco jako strach. A taky něco, co strach vůbec nepřipomínalo.

Matrace se prohnula a Daniel se posadil vedle. Ne tak, aby se dotýkali, ale moc nechybělo. Kitovi se zdálo, že úplně cítí teplo, které z něj vyzařuje. Napůl se po něm ohlédl, ale k obličeji pohled nezvedl. Zastavil se u rukou, nervózně proplétajících prsty. Nejspíš jsou na tom oba stejně, pomyslel si. Stejné myšlenky a obavy a chvění.

Jestli někdo z nás něco neudělá, asi se něco stane, pomyslel si nesouvisle, možná zapomenu, jak se dýchá, a umřu. Odhodlaně vzhlédl, než ztratí nervy, a střetl se s Danielovým pohledem. Naklonil se blíž a Daniel ho chytil za ruku.

„Počkej.“

To slovo sotva zašeptal, ale Kit se zarazil a sjel očima k místu, kde Daniel pevně svíral jeho prsty. Cítil, jak je jeho ruka studená, i když maringotka ještě nestačila od celodenního slunce vychladnout. To něco znamená, snažil se přemýšlet, ale nemohl se soustředit a vzpomenout si, co by to mělo být.

„Chtěl bych navrhnout jedno… pravidlo,“ pronesl Daniel tiše. Kit vzhlédl, ale Daniel uhnul pohledem do bezpečí barevných vzorů na přikrývce.

„Pravidlo?“ pobídl ho Kit, když se sám k pokračování neměl.

„Jestli tu máme spát… společně,“ Daniel polkl, zhluboka se nadechl a na jeden výdech ze sebe vysypal zbytek: „tak tohle bude místo na spaní. Jenom na spaní.“

Kit nechápavě zamrkal. Nevěděl, co čekal, ale tohle to nebylo. Daniel byl z nich dvou nejspíš rozumnější, fajn, ale Kit rozhodně nepotřeboval, aby mu dělal rodičovský dohled.

„Na tyhle řeči tu mám mámu,“ upozornil napůl z legrace. „A dokonce ani ona nic takového neříkala.“

Daniel se ani neusmál. „Neříkám, že nikdy nemůžeme… Že bychom nemohli… něco, snad… Ale ne tady, dobře?“ pokračoval, každá odmlka delší než předchozí, každé další slovo tišší.

„Proč ne tady?“ nechápal Kit čím dál víc. Copak tohle nebylo ideální místo? „Já chápu, že to tu není tak hezký jako u vás doma, ale –“

Daniel mu stiskl ruku tak pevně, až mu div neluplo v prstech, a přinutil ho zmlknout v půlce věty.

„Je to tu perfektní,“ řekl netrpělivě, skoro rozzlobeně. „Ale budeme tady spát každou noc, a já nechci – nemůžu každý večer přijít sem a vědět, že chceš, nebo vlastně že počítáš s… že budu muset…“

Tohle se Kita doopravdy dotklo, a hodně. Všechen ten lákavě strašidelný pocit byl okamžitě ten tam. „Muset? Co tím chceš jako říct, že budeš muset?!“

Danielova ruka se stáhla jako vylekaná ještěrka z kamene, zanechala na jeho prstech závan chladu a Kit, s myslí projasněnou předchozím rozhořčením, si konečně vzpomněl, co ten chlad znamená.

„Počkej, počkej, počkej. Promiň, cariño. Počkej. Nezlob se,“ zadrmolil tak rychle, jak jenom dokázal.

Daniel, který už začínal vstávat, neřekl nic, ale posadil se zpátky, na samý kraj postele. Kit horečně pátral po správných slovech. Začínalo mu docházet, co se děje, a taky že to pořádně podělal. Idiote, vynadal si v duchu. Daniel se na tebe nesnaží dohlížet, a už vůbec ne tě urážet. Vyjednává si vlastní bezpečí.

„Omlouvám se,“ dodal ještě jednou pro dobrou míru.

„Je nějaká šance, že bys mohl zapomenout, jak jsem na tebe vyjel?“

Žádná odpověď a oči upřené k podlaze. Kit se svezl z postele, posadil se na zem a drze se mu nacpal do zorného pole.

„Nezlob se, Dani. Uděláme tolik pravidel, kolik jenom budeš chtít. Místo na spaní? Rozhodně. Jenom a jenom na spaní. Nebo – nebo můžu jít spát k sobě do pokoje. Ne, počkej. Ty můžeš jít spát ke mně do pokoje, protože tam je lepší postel, a je tam koupelna a všecko, a já zůstanu tady. Cokoli budeš chtít. No tak…?“

„Já jsem nemyslel…“ ozval se nakonec Daniel tak potichu, že Kit musel napínat uši. Čekal na pokračování, ale žádné nepřicházelo.

Tohle mi asi říct nechtěl, usoudil. Zvedl se a nahlas řekl: „Seď.“

Vylezl zpátky na postel, posadil se zády k Danielovi a opřel se o něj. „Co ty na to?“

Daniel na to nic, ale opřel se na oplátku o Kita a dlouze vydechl. Kit se to rozhodl považovat za dobré znamení. „Hele, fakt mě mrzí, že jsem se naštval. Nevím, co mě to popadlo. Asi jsem byl trochu… mimo. Myslel jsem na jiný věci a vůbec mi nedošlo… promiň. Nechci, aby sis myslel, že mi něco nemůžeš říct.“

Chvíli se zdálo, že bude mlčení pokračovat, ale nakonec se Daniel ozval: „Nemyslel jsem to tak, že bych nechtěl… vlastně pořád nevím, jak to vysvětlit.“

„Nemusíš,“ řekl Kit. „Pravidlo je jasný a vysvětlit ho můžeš jindy. Když budeš chtít.“ Doufal, že to neznělo zklamaně. Hodně se snažil nebýt zklamaný. Tak moc, jak to jenom mohl ovlivnit, když ještě pořád cítil ozvěnu toho strachu smíšeného s nedočkavostí.

„Ale já bych chtěl. Jestli… se mi to podaří. Vím, že zčásti tušíš, co se stalo… tehdy. V prvním ročníku.“

Kit pevně semkl víčka i rty, aby se přinutil v klidu poslouchat.

„Sotva jsem začínal chápat různé věci, o sobě i o světě, a v jiných jsem se nevyznal vůbec. Tomáš se vždycky choval tak přátelsky, i Marek a ostatní… nikdy jsem nebyl moc dobrý v rozpoznávání lží. Poprvé jsem patřil k té doopravdy populární skupině… mělo mi to být samotnému divné, ale nebylo. Asi proto, že mě to tolik těšilo,“ soukal ze sebe Daniel přes zjevnou neochotu o tom vůbec přemýšlet, natož mluvit. „Člověku to stoupne do hlavy. Samozřejmě, byly tam věci, které se mi nezdály úplně… správné. Ale asi jsem to naschvál přehlížel, nebo se snažil si je nějak vysvětlit. Nechovat se jako dítě. Nechtěl jsem, aby bylo znát, že jsem o dva roky mladší než oni. Že se snad… bojím dělat věci, o kterých tvrdili, že se jich bojí jenom děti.“

Obraz Daniela o bezmála čtyři roky mladšího než dnes, jak se naivně, a snad dokonce vděčně podřizuje všemu, co si Marek Ziegler a jeho parta vymyslí, se umíněně usídlil za Kitovými zavřenými víčky, a tak radši otevřel oči a upřel pohled na stěnu maringotky. Téměř litoval, že už Marka nejspíš nikdy neuvidí. Moc rád by s ním zrovna teď dal řeč, a ani by u toho nemuseli mluvit. Klidně by to stálo i za další zub, jen kdyby mu stačil aspoň jednu dobře mířenou vrazit jako první.

„No, a pak… se ukázalo, že to všechno byla jenom krutá hra. Což bylo samo o sobě dost zlé, jenže oni… měli fotky. Občas jsem viděl, když je fotili, občas ne. Ale nevěděl jsem proč… ani to, že jsem jediný, kdo na nich kdy má vidět obličej. Někdy mě jenom vyhecovali, několikrát mě opili. Jindy Tomáš prostě předstíral, že to je všechno doopravdy, že mezi námi… něco je a že takhle to dospělí dávají najevo. No a jednoho dne koncem roku vyvěsili dvě nebo tři nejlepší fotky na nástěnku na studijním. Jen tak, pro zábavu. Ten den jsem se naučil spoustu nadávek, které jsem nikdy dřív neslyšel.“

Kit si chtěl zacpat uši nebo začít křičet z plných plic, cokoli, aby to neslyšel. Ne když s tím nemohl vůbec nic dělat. Ale věděl, že musí poslouchat až do konce. Když to Daniel musel zažít, tak on to přece sakra dokáže aspoň slyšet.

„Ty fotky rychle zmizely a zůstala po nich jenom spousta fám. Myslel jsem, že to nějak přežiju a brzy už budu doma. Jenže nakonec Markovi připadalo jako dobrý nápad jednu z těch fotek poslat otci. Na pracovní mail, Marek ho musel najít na netu.“

„Proč by to dělal?“ neudržel se Kit. Cítil, jak Daniel pokrčil rameny.

„Nejspíš doufal, že se už do školy nevrátím. A vlastně jsem ani nechtěl, jenomže… to byla moje vysněná škola, chápeš? Tolik jsem se tam těšil. Takovou jsem měl radost, když mě vzali. Nechtěl jsem, aby to zničil někdo jako Marek.“

Na okamžik zavládlo ticho. „A co doma?“ pobídl ho Kit tiše. Byl přesvědčený, že má docela představu, ale když už jednou začali s tímhle rozhovorem, chtěl to vědět určitě.

„Myslel jsem, že mě otec zabije, a to nemyslím jako nadsázku. Pár dní jsem byl v nemocnici. Lehký otřes mozku, dvě nalomená žebra,“ odrecitoval odtažitě, jako by četl lékařskou zprávu.

Kit ucítil na jazyku chuť krve a v první chvíli to přičítal příliš živým představám vyvolaným Danielovými slovy, než mu došlo, že se tak silně kousl do rtu.

„Ale na podrobnostech nezáleží,“ uzavřel Daniel spěšně, „zkrátka při představě… čehokoli podobného – prostě si na všechno vzpomenu, na to, jak se mi ze začátku taky všechno zdálo perfektní, a jaká noční můra z toho nakonec vzešla. Asi už mám vyryté do paměti, že takovéhle věci vždycky skončí špatně a všechno zničí, že… to přestane být doopravdy. A ty mě začneš nenávidět.“

„Ale já bych nikdy –“ vyhrkl Kit, než si to vůbec stačil uvědomit.

„Já vím, že ne! Ale na tom nezáleží, chápeš? Nedokážu ovládat, na co myslím. Děje se to samo, jako když… třeba jako když ucukneš, když se ti něco rychle mihne před očima. Nepřemýšlíš nad tím, prostě to uděláš, pokaždé a automaticky. A tohle… funguje podobně. Takže jestli je to problém, tak…“

„Není,“ řekl honem Kit, načež se zarazil. „Totiž je – chci říct, sakra. Jasně, že je to problém. Ale ne tak, jak myslíš.“

Daniel si povzdechl, ale promluvil s větší jistotou a snad i se stopou ironického ušklíbnutí. „No, já vím, že je to problém. Spíš bych se měl zeptat, jestli…“

„Jo,“ odpověděl Kit rozhodně.

Daniel se po něm napůl ohlédl. „Co, jo? Ještě jsem se nezeptal.“

„Jo, chci si tě nechat. Jdem spát?“

„Ale tohle nemůžeš takhle odbýt,“ trval Daniel mírně nechápavě na svém. „Ty bys chtěl… a já…“

„Já bych chtěl být s tebou a ty zase se mnou,“ shrnul to Kit, „ačkoli se tomu dá těžko věřit, když se chovám jako blbec. Jdem spát,“ oznámil tentokrát bez otazníku na konci a začal se soukat pod deku, jak jenom to šlo, když na jejím druhém konci Daniel pořád ještě seděl.

Ten nakonec potřásl hlavou a vlezl pod druhý konec přikrývky. Kit si maličko oddechl a obrátil se k němu.

„Pojď aspoň ke mně,“ zaškemral pak. „Slibuju, že si nechám ruce pro sebe.“

Daniel zaváhal.

„No tak,“ nevzdával se Kit. „Tohle přece fungovalo.

O Vánocích.“

„Já vím. To jenom, že jsme teď mluvili o… tom všem.“

„To je moje vina. Nějak mi to nemyslelo. Už si budu dávat pozor.“

„Ani nevíš, jak rád bych nebyl něco, kolem čeho si musíš dávat pozor,“ zamumlal Daniel, ale přece jen se posunul blíž. Kit ho zprvu chtěl obejmout, pak si to rozmyslel, prakticky se mu vecpal do náruče a nechal se přitulit.

„V pohodě?“ ujistil se, ale sám cítil, jak napětí mizí.

„Úplně,“ vydechl Daniel.

Kit se přes něj natáhl a zhasl lampičku. Ten pocit zjitřených nervů a očekávání, který měl zkraje večera, byl nenávratně pryč a zbyl jen neurčitý neklid. Takže takhle to bude napořád? pomyslel si, ale rychle tu myšlenku zahnal. Všechno se spraví. Časem.

„Nikdy nebudu dělat nic, co nechceš. Slibuju. Teda, nevztahuje se to na lechtání, souboje na vodní pistole, fňukání, že se mám učit, posmívání se ti, až budeš mít ráno rozcuchaný vlasy…“

Daniel se tiše zasmál a krátce, nešikovně ho políbil na koutek pusy. Kit si spokojeně povzdechl, rozhodl se brát, co je, a nepokoušet štěstí. Věděl, že věci jsou na kilometry daleko od toho, aby byly v pořádku, ale přinejmenším se zdálo, že by snad mohly jít správným směrem.

2. KAPITOLA

Kit, sobota 1. července

Na první červencové ráno se Kit těšil už dlouhé týdny. Na to, jak nebude muset brzy vstávat, celý dlouhý den před sebou, bez pravidel a povinností. Tedy skoro, ale přece se nezačne učit hned první den ráno. Proto když se probudil a sáhl po mobilu, zůstal na něj chvíli nechápavě zírat. Ještě není sedm? To jako vážně? Ale doopravdy se mu už nechtělo spát. Chvíli pozoroval Daniela, jak uvolněně oddechuje, a pak vstal s úmyslem ulovit si doma něco k snídani. Už z předsíně slyšel mámu mluvit do telefonu. Zněla rozčileně.

„Cože? Cože jsi? … Říkals, že na ty peníze nespěcháš, a teď tohle?! … To je přece nesmysl! … Já tě poslouchám, ale myslím, že tomu sám nevěříš. … No jasně, z právního hlediska možná, jenže s tebou se vždycky dalo domluvit, a teď… Tak fajn. Hele, já ti třeba i věřím, že tě napálili, ale co teď jako budu dělat? … A nejde to ještě vzít zpátky? … Aha. Dobře. … No dobře, zapomeň na to. … Hm. Tak ahoj.“

Kit vůbec nechápal, o čem mluvila a s kým, ale nechtělo se mu to líbit. Už jen proto, že příjemná barva jejího hlasu, cihlově červená a jako vyhřátá sluncem, vybledla do nudně rezavě hnědé. Vešel dovnitř.

„Mami?“

Máma nasadila úsměv. „Ránko, mi cielo. Jak jste se vyspali?“

„Daniel ještě spí. O co šlo?“ kývl k telefonu položenému na stole.

„Ale o nic. Nic, s čím by sis musel dělat starosti.“

„No, ty vypadáš, že si je děláš, takže si je klidně můžu dělat s tebou.“

„To není nic pro tebe…“

„Mami,“ protočil Kit oči, „je mi sedmnáct. Už nejsem mrně.“

„Vždycky budeš moje mrně,“ pocuchala mu máma vlasy a pak zvážněla. „Snad bude všechno v pořádku. Jde jenom o to, že jsem si začátkem roku vypůjčila nějaké peníze…“

„Snad ne od nějakého vydřiducha?!“

„Ne, ne. Vůbec. Od Luďka Maliny z Jilemnice. Ty si ho asi moc nepamatuješ, ale dřív bydlel tady dole ve městě. Pak zdědil v Jilemnici hotel a odstěhoval se tam.“ Kit něco nezávazně zamumlal, protože si na žádného

Malinu opravdu nepamatoval.

„Udělali jsme na to i smlouvu. Mám mu ty peníze vrátit do konce července.“

„A on je chce dřív, nebo co?“ Kitovi pořád ještě nebylo jasné, v čem je problém.

„Ne, ne… to ne. To spíš já jsem chtěla… potřebovala jsem to trochu prodloužit. O pár měsíců. Rozjíždíme takový projekt s jednou turnovskou firmou, a…“

„Projekt?“ vykulil Kit oči. Do čeho se to máma zase pouští? Vzpomněl si na prodej šminek přes katalog, na noci, které trávila tvorbou webových stránek, nebo na to, jak po večerech obvolávala lidi a nabízela jim pojištění. Nikdy neměli peněz nazbyt a máma nepohrdla žádnou příležitostí zkusit si nějak přivydělat. Její hlavní prací bylo testování softwaru pro jednu velkou společnost, což bylo sice dost pod její úroveň, ale mohla si rozvrhnout práci podle svých časových možností. Ovšem projekt? To znělo nějak vážněji a oficiálněji než nabízení kosmetiky.

„Jo. Nebudu zabíhat do podrobností, asi by tě to i nudilo, ale chci se zúčastnit jednoho tendru jako subdodavatel.“ Kit nejspíš nekoukal moc chytře, protože dodala: „Petr našel přes ty svoje známé v armádě jednu nabídku. Ministerstvo obrany chce nějaký software a vypsalo na něj veřejnou zakázku. To znamená, že se pak soutěží, kdo tu práci dostane. No a já bych se na tu soutěž spojila s jednou místní firmou, takže bych dělala jen část. Byly by z toho hodně slušné peníze a myslím, že bych to zvládla.“

„O tom vůbec nepochybuju,“ odpověděl Kit automaticky, zatímco se snažil to všechno nějak pobrat. „A jak to souvisí s tím Malinou?“

„No, chtěla jsem ho poprosit, jestli by mi s tím placením chvíli nepočkal. Než budou ty peníze z tohohle.“

„A nepočkal?“

„To je právě to,“ povzdechla si máma beznadějně.

„On by asi i počkal. Jenomže tu pohledávku odprodal. Blboun.“

„Co… to znamená?“

„To znamená, že teď nedlužím Luďkovi, ale nějaké úplně cizí firmě v Praze!“ odpověděla nešťastně. „A ta mi nepočká určitě.“

„A proč to ten Malina udělal?“

„To jsem taky úplně nepochopila,“ potřásla hlavou.

„Luďkovi tu v okolí dluží víc lidí. Půjčil kde komu.

Však říkám, on to v hlavě prostě na peníze nemá zařízené, kdyby ten hotel nezdědil i s provozním a celým personálem, tak určitě do měsíce zkrachuje… Každopádně někdo mu nabídl, že od něj všechny ty půjčky odkoupí, takže dostane z těch peněz aspoň část, a nebude se muset starat, jak je z těch lidí vyrazit. Prodal jim sakumprásk všecko. Včetně toho, co mu dlužím já.“ To vypadalo fakt špatně. „A to může?“ zkusil se Kit chytit stébla. „Když má smlouvu s tebou, a ty s tím nesouhlasíš?“

„To mě taky napadlo, ale zdá se, že může. Nevím, kde na to vezmu.“

„Vezmeme,“ opravil ji Kit. „No a… je to hodně peněz?“ Máma sklopila oči. „Sto tisíc,“ pípla. Kitovi skoro zaskočilo. Tolik? „Já vím! Ale potřebovala jsem něco nakoupit na ten projekt, a taky si dodělat jeden kurz. No, spíš zaplatit kurz, to je taky na hlavu, dávno to umím, ale oni chtějí razítko.“

„Udělám kafe,“ prohlásil Kit a šel se zaměstnat ke kuchyňské lince, aby si srovnal myšlenky. Neuměl si představit, jak by za měsíc mohli sehnat tolik peněz.

Máma zatím seděla u stolu, koukala na telefon, nebo spíš skrz něj, a vypadala jako hromádka neštěstí.

„Vezmem si to na zápraží,“ prohlásila, když postavil vonící hrnky na stůl, a zvedla se.

Venku vytáhla zpoza truhlíku na okně načatou krabičku cigaret, jednu vylovila a rozechvěle si zapálila.

„Zase kouříš?“ zamračil se Kit. Přestala už před deseti lety.

„Jenom v nouzových situacích,“ zasmála se nevesele. „Zase přestanu… jen co zaplatím kdovíkomu sto tisíc.“

Odmlčela se a Kit pro jednou taky nevěděl, co říct.

„Promluv si o tom s Petrem,“ navrhl nakonec to jediné, co ho napadlo, „třeba něco vymyslí.“

Ozvaly se kroky. Oba vzhlédli a spatřili rozespalého Daniela, jak se blíží k domu se zubním kartáčkem v ruce.

„To udělám,“ řekla máma tiše a típla nedokouřenou cigaretu do truhlíku. „A teď už na to nemysli, máš přece prázdniny. Víš co, jdu tě radši objednat k zubaři, vypadáš jak hospodskej rváč.“

* * *

Po snídani zavolal Ondra, jestli Kit nechce něco podniknout. Kit rozhodně chtěl. Do učení mu nebylo, a hlavně potřeboval odvést myšlenky od ranního rozhovoru. Když Ondra zjistil, že je u něj i Daniel, prohlásil: „Super, tak já vemu i Báru a do hodiny jsme u tebe.“

„Daniel ale nemá kolo,“ namítl Kit, protože se rozumělo samo sebou, jak Ondra s Bárou přijedou.

„Aha. No tak…“ Ondra se na okamžik odmlčel a Kit skoro slyšel, jak mu to v hlavě šrotuje. „… tak přijeďte vy k nám a já mu půjčím to po bráchovi.“

Kit na takovém návrhu neshledal nic zvláštního, poděkoval a zavěsil. Daniel ale očividně nevyrostl s nohama na šlapkách jako Kit a jeho kamarádi z Krampeřic.

„Cože? A jak to chceš udělat?“ díval se podezíravě na jediné přítomné kolo, jako by mělo každou vteřinou vyskočit a kousnout ho.

„Jak, jak? Normálně, sedneš si na rám.“

„Vždyť jsem větší než ty. Ani přese mě neuvidíš.

A uvezeš nás vůbec?“

„Neboj, je to skoro celou cestu z kopce. No dobře, a kousek po rovině. Ale když má člověk našlapané kilometry do kopce, tak co je rovinka ve dvou?“

„Já radši poběžím.“

„Ale takhle to bude rychlejší, fakt. A pohodlnější. Nebo teda… možná pohodlnější není úplně to pravé slovo, ale rozhodně míň namáhavé.“

Daniel si povzdechl. „Zabijeme se hned první den, a ani si neužijeme prázdniny,“ zamumlal.

„Tak vzácný náklad bych nevyklopil,“ přislíbil mu Kit. „Ale jestli chceš, tak můžeš řídit ty.“

„Ani za nic. Já bych tě vyklopil určitě.“

Kit se zarazil, protože si očividně zapomněl ověřit jednu základní věc. „Ty neumíš na kole?“

Daniel na něj koukl svrchu. „Samozřejmě, že umím na kole. Ale zas tak často na něm nejezdím… a rozhodně jsem nikdy nikoho nevozil,“ připustil už méně sebejistě.

„Takže budu řídit já. Jo a vem si plavky. A ručník.“ Kit se skoro bál, že bude Daniel courat nohy po zemi.

Jasně, vozil mockrát kamarády na rámu a oni zase jeho, jenže to byli ještě všichni o dost menší. Nakonec to ale šlo lépe, než předpokládal, a sotva za deset minut byli u Ondry.

„Tak vidíš, že jsme se nezabili,“ neopomněl podotknout, když opřel kolo o plot.

„Ale moc k tomu nechybělo. Hlavně v té zatáčce.“

„Znám to tady jako svý boty,“ zasmál se Kit. „Projel bych ji i poslepu.“

„Ale nejsi zvyklý na to, že vážíš přes metrák,“ připomněl Daniel.

Kit by to nahlas nepřiznal, ale Daniel měl pravdu. V té zatáčce to vážně bylo o fous, a vážně proto, že Kit zapomněl, že jsou víc než dvakrát těžší. Ale vybral to, což bylo hlavní.

Ondra s Bárou už na ně čekali i s jedním kolem navíc.

„Můžeš ho mít celý prázdniny, brácha je v Americe. Jenom jsem dofouk kola a omet pavučiny,“ zazubil se Ondra. „Jako nový.“

„Pff,“ odfrkla si Bára pobaveně a kývla ke svému kolu. „Tady se podívej, jak vypadá nový kolo.“

„No jo, to je jiná liga,“ uznal Ondra vesele.

Kit přejel pohledem jejího Focuse a hvízdl. Celoodpružené, s kotoučovou brzdou. A zdaleka největší ze všech čtyř, co tam stály. „Páni. Devětadvacítky? Se nadřeš.“

Bára pohodila kratičkým mikádem. „Nadřel by ses ty, Kotě. Pro mě je to pohodička trénink.“

„Nech si ty koťata,“ ušklíbl se Kit, ale jinak musel uznat, že na tom něco je. Bára, kromě angažmá u dobrovolných hasičů a Červeného kříže, dělala už roky atletiku. Nechtěl by si s ní dávat závody. Nebo od ní dostat facku, kdyby na to přišlo. Báry bylo hodně. Ne snad, že by byla tlustá. Nic se na ní nevlnilo ani nenatřásalo. Byla prostě jako dobře nacpaný polštář. Pevná, ale naducaná. Tahle velká kola ušlápne jako nic.

„A kam razíme?“ zeptal se Ondra. „Na plavečák?“

„No…“ Kit se zamyslel a obrátil se k Danielovi, který zkoumal přidělené kolo. „Dani? Chceš radši průhlednou teplou vodu a stánek s občerstvením, nebo málo lidí?“

„Málo lidí,“ vypálil Daniel bez pauzy, zarazil se a ohlédl se po Ondrovi s Bárou. „Totiž vlastně, kam budete chtít vy.“

„Klid,“ zasmála se Bára. „Takže Hrabačov. Snad tam ještě nikdo nekempuje. Ale ze svý pozice samozvanýho zdravotníka výpravy vám musím říct, že kategoricky zakazuju skákání. Před týdnem jsem na vlastní oči viděla, jak tam zastavil týpek s autem a vyhodil do vody celou kovovou postel. Kdo ví, co se tam dole všecko válí. Aby si Kotě třeba nevyrazilo další zoubek.“

Cesta normálně trvala tak půl hodiny, ale dneska byli o něco pomalejší. Kit viděl, že se Daniel ze všech sil snaží nezaostávat, ale jejich léta praxe neměl. A upřímně proti sportovcům jako Ondra s Bárou na tom ani Kit sám nebyl tak zářně.

„Hej! Pauza,“ zavolal proto dopředu na Ondru, když se vyškrábali na další kopec.

Ondra zastavil a povytáhl obočí. „Copak? Nestačíš s dechem?“

„Asi jsem zlenivěl na intru,“ pokrčil Kit rameny a napil se, protože když už pauza, tak proč ji nevyužít. „Počkej na konci prázdnin, to vám to všem nandám.“

Bára si odkašlala.

„No dobře, tobě ne,“ uznal Kit realisticky. „Ale když mě budeš štvát, tak tě nakreslím.“

„Umírám hrůzou,“ rozesmála se. „Na výhrůžkách budeš muset ještě zapracovat, Kotě. A teď pohni zadkem, je mi vedro.“

Větší část cesty měli za sebou, tak do toho šlápli a za chvíli už míjeli první stavení. Přejeli rušnou ulici, odbočili na vedlejší a pak přes pole k lesíku. U zatopeného lomu za Hrabačovem zatím doopravdy nikdo nekempoval, a jestli dnes přilákal nějaké rybáře, šlo o ranní ptáčata, která už odešla. Voda měla do křišťálové čistoty daleko, ale nebylo to zase tak hrozné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Koláčky a spiklenci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.