Překlad knihy vznikl s finanční podporou

Nadace Českého literárního fondu.

© Éditions Michel Lafon, 2013

Published by arrangement

with Lester Literary Agency

Copyright © by Olivier Norek, 2013

Translation © Sára Töröková, 2018

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-794-6

Mé rodině, která mě drží nad vodou.

Jmenovitě to jsou Martine, Claude, Victor,

Corinne a Bruno.

Prolog

Březen 2011

Výška odpovídat mohla. Věk určitě. U vzhledu to s takovou jistotou říct nešlo. Simon Beckriche zvedl telefon a s co největší opatrností, aby nevzbudil příliš velkou naději, oznámil:

„Možná něco mám.“

Hlas staré paní na druhé straně linky zněl asi tak hlasitě jako výdech.

„Camille?“

„Není to jisté, madam.“

Než zavěsil, dohodli termín návštěvy v márnici pařížského Ústavu soudního lékařství.

Byla nalezena polonahá, bez života a bez průkazu totožnosti, v jednom squatu v bývalé radnici v Lilas v departementu Seine-Saint-Denis, mohlo jí být tak dvacet let. Nanejvýš. Při pitvě ji doktorka Léa Marquantová rozřízla skalpelem od jamky pod krkem až k podbřišku jediným tahem, jemným jako pohlazení. Útroby jevily známky nadměrné konzumace drog a alkoholu a také tak násilných pohlavních styků, že bylo nepravděpodobné, že by byly chtěné. Za celou svou kariéru soudní lékařky výraz „masivní poškození perinea“ nepoužila. Jak se stane, že to dojde tak daleko? Jaké krutosti musela zesnulá podstoupit, že jí mezi vagínou a rektem doslova nezbyla už žádná hráz?

Doktorka pohlédla na její špinavé dlaně, zlehka ji pohladila po vlasech, potom se konečky prstů dotkla zranění na obličeji. Rozhlédla se kolem sebe – tohle by totiž dělat neměla –, stáhla si latexové rukavice a gesta zopakovala. Překročila největší tabu své práce, poddala se empatii.

Když tedy o několik dní později Léa Marquantová procházela kolem plánovacího kalendáře Ústavu soudního lékařství a náhodou si všimla, že má přijít rodinný příslušník na její identifikaci, chtěla být u toho. Mezi její povinnosti to nepatřilo, ale prostě chtěla. Kvůli sobě. A taky kvůli ní.

Po tom, co se prostěradlo nadzvedne, jsou reakce různé a nepředvídatelné. Němé utrpení prosakující tělem a beroucí mu veškerou sílu člověka totálně ochromí, vzápětí ho ovšem ovládne zlost. Pomstychtivá zlost, jež vše odmítá a hledá terč, na kterém by se mohla vybít. Od tiché uslzené bolesti přes hlasité výlevy bolesti až po naštvanost. Chladný klid před bouří.

Soudní lékařka uviděla přicházet tři návštěvníky. Nikoho z nich neznala a usoudila, že ten, jenž všechny ostatní o hlavu a půl převyšuje a vykračuje si jako bývalý zápasník, musí být policajt z místního oddělení Kriminální policie. Moc toho nenamluvil.

„Poručík Mathias Aubin.“

„Dobrý den, poručíku. Doktorka Marquantová. Kapitánu Costovi se naše služby už nelíbí, nebo jste to dostal za trest?“

„Jen bych rád dotáhl jeden případ. Mám vás od kapitána pozdravovat.“

Nějak to zvládnou. Škoda, měla raději tichého Costu s jeho modrýma, trochu smutnýma očima.

Představila se rodině. Nejprve staré paní na invalidním vozíku, poté mladíkovi, který ji přivezl, a vyzvala je, aby ji následovali do márnice. Policista skupinku uzavíral, neslyšný jako stín.

Pohroužili se do podzemí ústavu. Na konci chodby otevřela dveře vedoucí do velké, studené a tiché místnosti podobné opuštěnému operačnímu sálu, u jedné stěny s velkým trezorem s řadami čtvercových dvířek o hraně přibližně sedmdesát centimetrů. Každá z nich obsahovala jeden lidský život, jeden příběh a jeden konec. Ozvalo se zacinkání a márnici osvítily neony. Zkontrolovala ve složce registrační číslo a ze čtyř set padesáti chladicích boxů vybrala jeden a otevřela dvířka obsahující tělo 11-1237. Vytáhla desku na kolejničkách s lidskou postavou ukrytou pod bílým prostěradlem.

Zkoumavě pohlédla na přítomné a přišlo jí, že v jejich očích vidí obavu. S rukou na látce okamžik počkala, potom rubáš jemně poodhrnula, aby nebylo vidět víc než jen pomlácený obličej.

Statný policajt, jenž je doprovázel, je pár minut před tím upozornil, že tělo, které za chvíli uvidí, je tělo toxikomanky, možná patří jejich dceři a sestře, ale životem na okraji společnosti se určitě změnilo, zestárlo a zhrublo. Úmyslně pomlčel o sexuálním týrání, takové detaily se sdělovaly až v případě, že tělo bylo rodinou identifikováno. Žádným varováním ani upozorněním však nešlo předejít šoku, který přišel, když pohlédli na obličej mladé ženy.

Žena, uvězněná na invalidním vozíku, se pokusila vzepřít slabýma rukama na opěrkách a nadzvednout se. Autoritativním, ale současně bezbarvým hlasem okolostojící ujistila, že se o její dceru nejedná. Syn nevydal ani hlásky. Obličej mrtvé ženy však byl opuchlý, takže se mohli plést. Soudní lékařka proto stáhla prostěradlo úplně a odhalila mrtvolu posetou modřinami, škrábanci, mnohočetnými rankami s hnědavými strupy a zčernalými infikovanými krátery od tisíců vpichů injekčních stříkaček. Stará paní sevřela synovu ruku a jistým, jakoby odevzdaným hlasem znovu potvrdila, že osoba, jež před nimi leží, není jejich Camille. Syn stojící po jejím boku pootevřel ústa, ale místo věty, kterou se chystal říci, z něj vyšel jen vzdech.

Doktorka Léa Marquantová věděla, že škála možných reakcí na pohled na mrtvolu je nekonečná. Přesto si nemohla pomoci a nahé tělo rychle zakryla, protože v mladíkově pohledu se zračilo cosi perverzního. Tím spíš, když neznámá nebyla identifikovaná.

Před odchodem vytáhl policista z aktovky protokol, zaškrtl políčko „identifikace negativní“ a dal ho oběma návštěvníkům podepsat. Tolik doufal, že se mu podaří najít rodinu té neznámé. Nabídl jim, že je doprovodí k východu, ale slušně ho odmítli.

V taxíku, který je pak odvážel domů vzhůru do Saint-Cloud, mezi sebou matka a syn neprohodili jediné slovo. Matka odmítala jakoukoli vinu. Jednala pro dobro rodiny, i kdyby pak za tento hřích měla zaplatit vlastní duší.

Schoulený syn se soustředil na svůj dech. V každé zatáčce se bál, že pozvrací koženou sedačku taxíku. Měl žaludek až v krku, cítil, že ho opouštějí síly, v celém těle až po konečky prstů cítil mravenčení, které provází nevolnost. Na vteřinku se ponořil do svých myšlenek a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je a co se stalo.

Camille. Také ji poznal. Svou Camille. Svou skoro sestru. Poznal ji a mlčel.

První část

„Tady nejsme v Hollywoodu,

tohle je Seine-Saint-Denis.“

Velitelka M. C. Damiani

1/

Středa 11. ledna 2012

Costa otevřel jedno oko. Jeho telefon, položený na vedlejším polštáři, vibroval. Přimhouřil oči, aby zjistil, kolik je hodin. Půl páté ráno. Ještě než hovor přijal, věděl, že se někdo někde nechal odprásknout. To bylo jediné, kvůli čemu Costu mohl někdo budit uprostřed noci.

Stál v kuchyni, opíral se o lednici, na níž jen tak tak držel lísteček s poznámkou „koupit cukr“, a šklebil se nad hořkou kávou. Mlčky si oknem prohlížel spící budovy naproti. Byl jediný v celé čtvrti, u koho se svítilo, a říkal si, že rozsvícení města připadlo dnes ráno na něho. Zkontroloval si na opasku zbraň, navlékl si svetr a černý neforemný kabát, do kapsy si strčil klíče. Služební Peugeot 306 neměl rád zimu a odmítal nastartovat. Dnes ráno na tom byli Victor Costa i auto podobně. Chvíli vyčkával. Zapálil si cigaretu a dostal záchvat kašle. Konečně se mu podařilo zhluboka si odkašlat a zkusil znovu nastartovat. Po několika záškubech se motor zahřál a on prázdnými ulicemi v klidu několikrát projel na červenou, až se napojil na státní silnici č. 3.

Čtyři nekonečné šedé jízdní pruhy zabodávající se jako kopí do města. Předměstské domy postupně střídají paneláky a ty zase věžáky. Uhnul zrakem před romským táborem. Karavany, kam oko dohlédne, přilepené jeden na druhý poblíž linky RER. Prádlo sušící se na drátěných plotech svírajících tu část populace, jež nemůžeme ani milovat, ani nenávidět. Zatáhl okénko, když míjel městskou skládku s jejími výpary, jen několik námořních uzlů od prvních obyvatel. Přesně takovým způsobem se přistupuje k departementu 93 a jeho obyvatelům: prostě se jim pod nos strčí hory odpadků. Takový nápad by se měl realizovat v hlavním městě, skládka intra muros. Jen aby člověk viděl, jak by se na to milí Pařížané tvářili. Možná ale měli zdejší obyvatelé – nezaměstnaní a přistěhovalci — méně vyvinutý čich… Minul nekonečná parkoviště společnosti BTP a pozdravil hlouček stále stejných dělníků, pracujících načerno, čekajících v hloučku na popelářské vozy. Teď už jen pokusit se začít nový den a nepropadnout depresi.

2/

Pantin. Čtvrt na šest ráno.

Zrušené doky podél kanálu Ourcq. Rozkládají se na milionech metrů čtverečních jako celá opuštěná čtvrť. Každý rok nové sliby, že je zbourají. Řada prázdných hangárů, které ve 30. letech přebíraly náklady obchodních lodí připlouvajících kanálem. K nebi před ním trčí železné zrezavělé monstrum s napůl vyvrácenými dveřmi a rozbitými okny.

Nehostinnost místa umocňoval jemný déšť.

Costa nadzvedl žlutou pásku s nápisem Policie ohraničující zakázanou zónu pro v tuto hodinu nepravděpodobné čumily. Vyndal průkaz a ukázal ho uniformovaným policistům. Ronan, specialista z jeho týmu, típl cigaretu, pozdravil ho a podal mu maglitku. Zamručel taky „ahoj“ a nasměroval proud světla na železné zrezavělé dveře, za nimiž, jak předpokládal, bylo místa činu.

Několikrát do nich museli strčit, než s táhlým skřípáním povolily. Costa vstoupil dovnitř následován svým spolupracovníkem. Vystoupal po schodech, natolik strmých, že mu připomněly, že mu brzy bude čtyřicet, a vešel do místnosti, která v tom šeru působila jako nekonečná. Přejel po ní svítilnou, ale zahlédl jen poletující prach. Odnikud se vynořil policista.

„Vy jste z kriminálky?“

„Kapitán Costa. Co mi k tomu tady povíte?“

Policista spustil a během řeči mu ukazoval cestu:

„To hlídač, teda, jeho pes začal kňučet. Tak zvedl prdel a šel se podívat.“

Udělal úkrok stranou.

„Pozor! Tady je díra. No, takže se šel podívat a našel ho tady, mrtvýho…“

Ronan jeho proslov potichu zhodnotil jako dobré, velmi poučné shrnutí. Policajt si to vyložil špatně a odkráčel pryč. Costa a jeho společník se ocitli sami tváří v tvář černému obrovi. Seděl na podlaze, jako by se sesul sám od sebe, paže mu visely podél těla, jež mohlo mít skoro dva metry, hlavu na prsou. Na zářivě bílém svetru se uprostřed hrudi vyjímaly tři díry s obřími skvrnami od zčernalé krve.

Oba policisté zůstali chvíli před mrtvolou beze slov stát se zvláštním pocitem, že se cítí být živí víc než kdy jindy.

„Ronane, sežeň toho poldu, cos ho naštval, a postarej se, aby nám do protokolu řekl něco víc, a obstarej techniky a doktora. Taky si vyžádej stojací reflektory. Silný.“

3/

Skladem se vinula do nekonečna prodlužovačka napájející dva halogeny namířené na nehybné tělo. Sam, nejnovější člen Costova týmu, si hrál s lampami a nastavoval správnou výšku. Vypadal až moc hubeně a křehce a mohlo se tak zdát, že se k policii dostal omylem. Anebo náhodou. Působil jako snaživý nemotorný kolohnát, šmejdil všude kolem. Všude, jen se vyhýbal mrtvole obřích rozměrů osvícené jako rocková hvězda a provrtané střelami.

„Seš nějakej bledej, Same. Nevypadáš ve svý kůži.“

„Trhni si, Ronane, je mi na blití. Fakt. Costo, moc dobře víš, že tohle nemám rád. Co kdybych se šel spíš poohlídnout, jestli tu někde nejsou kamery, prověřit okolí… nebo vám skočím pro kafe? Je mi to fuk, cokoli…“

„Kamery, to není špatnej nápad. Projdi přilehlý ulice. Ronane, vem si motorku a jeď s ním. Budeme jako obvykle předpokládat, že pachatel nebo pachatelé chtěli být mazaný a toho chlápka neodkrouhli někde poblíž domova. Zjistěte, kudy všudy se sem dá vjet. Hledáme auto, takhle vysokej negr se na zádech nenosí. Hledáme pick-up, dodávku, prostě nějaký auto.“

Costa popadl vysílačku.

„Aubine, jak seš na tom?“

Obří železná budova rušila signál, praskající přístroj vyplivl nesrozumitelnou odpověď. Costa se na vysílačku podíval a snažil se vzpomenout, jestli vůbec někdy fungovala dobře. Vytáhl mobil.

„Aubine, jak seš na tom?“

„Jsem na cestě spolu s policejním lékařem, za tři minuty jsme tam, doktor tady vedle mě ještě dospává noc.“

Místo činu ohledal tým techniků z kriminálky. Ze všech úhlů cvakaly fotoaparáty a jejich záblesky odhalovaly mrtvolu v nepřirozeně živých barvách. Odebrat biologické stopy, zapečetit všechny nedopalky cigaret, lahve a nejrůznější odpadky, které se na podlaze opuštěného hangáru našly. Rutina. Kriminalističtí technici v bílých sterilních kombinézách s pečlivě zakrytými ústy a vlasy, aby odebrané vzorky nekontaminovali vlastním DNA, se míhali v nacvičeném baletu, aniž by se zajímali o obra uprostřed a o důvody, proč se toho lednového rána nechal odprásknout.

Jeden z nich teď vypnul halogeny a prohlížel okolí crimescopem. Ultrafialovým světlem osvítil každý centimetr čtvereční a hledal krvavé stopy nebo jakoukoli jinou biologickou tekutinu. Potom vzal chemické činidlo Blue Star a rozprášil ho v úzkém pásu kolem mrtvoly; bez úspěchu, žádná reakce, místnost zůstala ponořená ve tmě. Vedoucí techniků, chlapík s hustým plnovousem, díky kterému vypadal jako profesor ze staré školy, jemuž jeho kolegové přezdívali Don’t touch, se obrátil na Costu.

„Žádná světelná reakce, žádná krev. Ten tvůj obr tu nezemřel, tady ho jen posadili. My máme hotovo, můžete si tu teď šlapat, kde se vám zlíbí, my padáme.“

Zatímco technici balili a zavírali své kufříky, Aubin dojel ke skladišti, zaparkoval a probudil lékaře, který spal s otevřenou pusou a chrápal.

„Jsme na místě, doktore.“

Ten ještě ani neotevřel oči a už nadával.

„Tolik povyku pro jednu mrtvolu, to mě fakt dokáže vytočit.“

„Doktore, mluvíš stejně blbě jako policajt.“

Když Costa spatřil Mathiase Aubina, napadlo ho, že lékaře po cestě někde vytratil, ale pak si všiml, že je schovaný za ním. Aubin by dokázal zastínit kohokoli. Byl normandská korba, vysoký a rovný jako mrakodrap, navrch s rozbitým unaveným ksichtem připomínajícím Lina Venturu, kdykoli se rozčílil. Když se s ním Costa setkal poprvé, ani ve snu ho nenapadlo, že ten muž bude jedním z mála, kterým bude důvěřovat. Deset let v třiadevadesátce se všemi sračkami, které to obnáší. Aubin pozdravil Costu svým chraplavým hlasem.

„Ahoj, Victore.“

„Dobrýtro, Mathiasi. Dobrýtro, doktore.“

„Tak kde je ten váš chlapík?“ ozval se lékař.

„Je to ta jediná mrtvola v místnosti, rozestavěli jsme okolo ní halogeny, abyste ji náhodou neminul.“

Lékař si přidřepl k mrtvému a všiml si, že i když obr sedí na zadku, převyšuje ho.

„Toho je ale kus…“

„Na to kašlem, nás zajímá, jestli je po něm.“

Doktor nahodil pracovní tón.

„To teda je. Úmrtí skutečné a nezvratné, na svetru zůstaly stopy po několika střelných ranách, nezdá se, že by šlo o přirozenou smrt. Vypíšu průvodku k pitvě, abychom si ho na patologii mohli rozřezat. Já se v něm teď štrachat rozhodně nebudu, na to je moc brzo, jdu zpátky do postele. Žádanku mi zašlete do práce.“

Lékař se otočil, ale Aubin mu stál v cestě.

„Tak snad mu pro jistotu zkontroluješ puls, ne?“

„Kurva drát, vždyť má tři obří díry ve svetru nasáklým krví a několik hodin se nehejbe, copak to vám nestačí?“

Aubin stál nehnutě, odhodlaně. Lékař si natáhl latexové rukavice a položil mrtvému dva prsty na aortu.

„Nic, žádnej tep. Stačí? Můžu už jít, nebo chcete, abych ještě zkontroloval, že byl na všech očkováních?“

Aubin ho doprovodil ven, zatímco Costa vyťukal číslo soudního sekretariátu, aby o události zpravil soudce.

„Bez dokladů, objeven dnes ve tři ráno hlídačem, zastřelen pravděpodobně ruční zbraní. Lékař nám vypsal průvodní list, stačí, abyste nařídili pitvu… Děkuji… Dáme vám vědět, jakmile zjistíme víc.“

Costa zavěsil a zamyšleně pozoroval pohřebáky, jak obří tělo s obtížemi zapínají do příliš krátkého černého vaku. Mrtvol viděl Costa už tolik, že by se při jakékoli pitvě mohl klidně cpát zmrzlinou, takže ho nijak zvlášť nevzrušovalo, když viděl, jak se jeho nový případ vzdaluje směr márnice.

4/

Doktorka Léa Marquantová, patoložka z Ústavu soudního lékařství v Paříži, zůstávala pro Costu záhadou. Byla to dcera ředitele jedné soukromé pařížské kliniky, ale raději trávila čas mezi mrtvými, než aby snášela neustálé nářky živých. Costa ji znal jen v bílém plášti, kaštanově nazrzlé vlasy stažené do culíku, světle zelené oči schované za úzkými hranatými obroučkami, dětský usměvavý obličej v naprostém rozporu se schopností rozříznout lebku za méně než minutu a hrabat se ve střevech. A tak si častokrát pomyslel, jak by asi vypadala s rozpuštěnými vlasy a v šatech bez cákanců od krve.

Zvláštní povaha jejich vztahu spočívala v tom, že se potkávali pouze v návaznosti na podezřelá úmrtí, a Costa tyto příležitosti využíval, aby nenápadně průběžně kontroloval nepřítomnost prstýnku, jenž by se jí mohl na prstě objevit.

Dnes ráno kráčeli vedle sebe po jedné z dlouhých chodeb budovy.

„Má ten váš klient nějaký příběh?“

„Jo, příběh chlapa, kterej byl dnes ráno v jednom skladišti nalezenej mrtvej se třema střelama v hrudníku.“

„Vyřizování účtů?“

„Možná. Zbytek mi budete muset dovyprávět vy.“

Lékařka přiložila svou bezpečnostní kartu k magnetickému zámku pitevního sálu.

Obrovo tělo mělo pod studeným neonovým světlem šedivou barvu. Chodidla mu přečnívala přes operační stůl. Léa Marquantová si přetáhla chirurgickou roušku a po několik vteřin trvajícím tichu udělala sérii fotek.

„Dobrá, nejdřív rozstříháme oblečení a podíváme se, co střely napáchaly.“

Nadzvedla lem svetru nasáklého krví a rozřízla ho odspodu až ke krku. Costa vytáhl tygří mast a namazal si horní ret, aniž by doktorku spustil z očí. Do deseti minut tu bude nedýchatelno.

Bez námahy svršek rozhrnula. Několikrát se nevěřícně dotkla neporušené hrudi mrtvoly. Žádné známky po střele. Ani nejmenší škrábanec.

„Tomu vašemu týpku se rány hojí sakra rychle.“

Costa se přiblížil, aby se sám přesvědčil. Dlouze vydechl. Podíval se na lékařku. Byl naštvaný. Vyhodnotil to jako vždy. Co nejjednodušeji.

„Tři díry ve svetru, žádná odpovídající rána, museli mu navlíct něčí svetr…“

Odmlčel se. V dalších úvahách pokračoval v duchu sám pro sebe.

„Tohle nesnáším,“ zabručela Léa Maraquantová.

„Co?“

„Začnete s nějakou hypotézou a dopovíte si ji v duchu.“

„Promiňte. Říkal jsem si, že když našeho neznámého nezastřelili, budete muset zjistit jinou příčinu smrti… A já, já budu muset prošetřit ten svetr.“

Doktorka mezitím odstranila z mrtvého zbylé oblečení a udělala další sérii fotografií.

Poklidný. Takový dělal dojem, úplně nahý se zavřenýma očima.

A přesto ta noc úplně poklidná být nemohla. Jeho penis, obtočený snad stokrát u kořene provázkem, vypadal jako zčernalá povadlá zelenina. Lékařka se zarazila, naklonila se a upravila si ochranné brýle.

„Victore, myslím, že mu chybí koule.“

Zopakovala to, tentokrát elegantněji.

„Incize chirurgickým nástrojem, odnětí varlat po předchozím podvázání. To se mu určitě nelíbilo, zranění jsou očividně ante mortem. Potvrzuje to užití něčeho, co vypadá jako obyčejný provázek, u kořene penisu, na způsob škrtidla k zastavení krvácení.“

„Nejen že potvrzuje, ale i upřesňuje.“

„Upřesňuje co, Sherlocku?“

„Že nejen že chtěli, aby žil, zatímco mu je budou řezat, ale taky aby zůstal naživu i potom.“

Koutek úst se jí zvedl do náznaku úsměvu, obdivovala policistovu bystrou dedukci. Pokračovala ve zkoumání těla centimetr po centimetru, potom ho s Costovou pomocí otočili.

„Posmrtná ztuhlost se projevuje plně po celém těle, ačkoli je pořád trochu ohebné; smrt nenastala dřív než před šesti hodinami. Probíhá posmrtné klesání teploty, tělo je vlažné. Nevidím žádné ranky ani jiné viditelné zranění. Kouknu se po případných podlitinách.“

Přitáhla si k sobě stolek s nástroji a vybrala si jeden ze skalpelů. Přiložila jeho ostří na levé lýtko a provedla rázný řez, po celé délce rozřízla kůži i maso. Sval se jako červené poupě doširoka rozevřel.

Naprosto lhostejný obr s obličejem rozpláclým na stole otevřel a vykulil jedno oko.

„Nic zvláštního nevidím, žádné stopy po ranách.“

Lékařka se nahnula a pevně sevřela druhé lýtko, aby ho stejným způsobem, rychle a přesně, rozřízla.

S pronikavým a ohlušujícím výkřikem se mrtvola zvedla a opřela o lokty. Costa s mladou ženou ztuhli. Obr obrátil hlavu a podíval se dozadu na svá dvě otevřená lýtka, potom se otočil směrem k muži a ženě stojícím v šoku po jeho boku. Pokusil se zvednout, ale podařilo se mu jen převrátit stolek s vyskládanými nástroji a sklenicemi a za tříštění kovu a skla se sesunul k zemi. Ztěžka dopadl na podlahu, popadl první skalpel v dosahu ruky a začal s ním před sebou máchat. Costa vytáhl zbraň, postavil se před lékařku a namířil mu na rameno.

Muž, neschopný se postavit, se namáhavě odstrkoval rukama a sunul se po podlaze zanechávaje za sebou na bílé dlažbě krvavou šmouhu, dokud se nedostrkal do rohu místnosti, skalpel stále v ruce. Celý se třásl a těkal prázdným pohledem sem a tam. Costa si připadal směšně, když mířil na vyděšeného muže, a tak zbraň zastrčil.

„Teda do pr…, ten váš mrtvý se fakt hrozně rychle uzdravuje, Costo.“

/5

Stanice Quai de la Rapée na břehu Seiny, několik metrů od Ústavu soudního lékařství.

Metro vyplivne novou várku pěkně živých cestujících, kteří míjejí cihlovou budovu, aniž tuší, že v márnici čekají mrtvoly na svou poslední zpověď.

Čas od času se v okolí šíří zvláštní zápach. Zachytit ho jsou schopni pouze kriminalisté a patologové. Závan smrti. Vrytý do paměti jako jakési varování. Nezvratný koloběh posmrtného rozkladu těla. Smrt, chladnutí, ztuhlost, vysychání, černání, rozklad.

Některá zvířata se od narození tisknou k zemi, aby se schovala v trávě a unikla případným predátorům. Mají to vrozené: instinkt přežití.

Když my lidé zavětříme pach rozkládajícího se masa smíchaný s krví a exkrementy, naše podvědomí okamžitě ten smrad smrti rozpozná. Máme to vrozené: instinkt smrti.

Costa se opíral o kamenné zábradlí mostu Morland nedaleko vchodu do Ústavu patologie a jeho pohled se utápěl ve špinavě zelené Seině. Nevnímal racky se špinavým peřím, kteří se hádali o nějaké odpadky unášené proudem. Přemítal, co se asi událo v továrně v Pantin a před tím, myslel na člověka, spíš šílence, dost zvráceného na to, aby svou oběť vykastroval, pak jí natáhl prostřílený svetr a nakonec ji odsoudil k rozřezání při pitvě.

Vražda je bodnutí nožem, rána z pistole nebo úder železnou tyčí. Spontánní čin, často ve spěchu, s minimálním promýšlením. Vražda je často odbytá raz dva. Rozhodně to není kabaretní číslo.

Costa za tím vším tušil problémy.

Do jedné mezery před vraty budovy zadkem nacouvala ambulance. Po chvíli ho dnes už podruhé míjelo obří tělo, ne tak mrtvé, jak se zdálo, teď napojené na kapačky, směřující na kliniku Jean-Verdier v Bondy. Costa zahodil cigaretu, která se točila ve vzduchu, než dopadla do vody a zhasla. Vytáhl mobil a shrnul Aubinovi podivný zvrat ve vyšetřování.

„Nasaď mi před jeho pokoj hlídku, dokud se nevzbudí. Já vezmu jeho hadry a odběry a všechno to pošlu na testy DNA. Moc v to nedoufám, spíš pochybuju, že krev na svetru bude jeho.“

„Druhá oběť?“

„Dobrej začátek roku.“

Costa nasedl do auta. Skrz prosklené dveře zahlédl lékařku s kávou v ruce. Volnou rukou nervózně vhazovala mince do automatu s kalorickými bombami. Zrovna řízla do živého chlapa, to vámi zacloumá. Určitě bude mít potíže s vysvětlováním.

Měl by za ní zajít. Promluvit s ní. Omluvit se.

Ale za co?

Povzdechl si a nastartoval.

6/

Bobigny. Policejní komisařství.

Dvoupatrový obdélníkový labyrint ze skla a kovu, skrývající ve svém středu dlouhou uzavřenou zahradu. V přízemí služebna a každodenní, téměř všední drobné přestupky. V prvním patře Departementní oddělení pro středně závažnou trestnou činnost. Čím výš, tím závažnější kriminalita, takže nakonec:

Departementní oddělení Kriminální policie Seine-Saint-Denis: SDPJ 93.

Severní křídlo je vyhrazeno kancelářím protidrogových složek, odkud se neustále line odér konopí z posledních zadržených. Nekončící pracovní doba, unavené ksichty, look hraničící se zjevem bezdomovce, policajt k nerozeznání od svého informátora. O kousek dál finanční oddělení, o něco klidnější, uhlazenější, jediné, kde se najde čaj, zdi obložené hromadami tisícestránkových složek týkajících se případů daňových podvodů. Vzadu oddělení pohřešovaných osob, lidi v jednom kole. Oddělení specializované na znásilnění a únosy, kde se uzavře jeden případ a hned nato se otevřou dva další.

V jižním křídle Skupina pro boj s pašeráky. Tady se zásahy provádí se samopaly i bazukami. Člověk musí být trochu blázen, aby to dělal dennodenně. Takže lebka jako maskot je docela pochopitelná. A konečně dvě Krimi skupiny, kam přistávají všechny vraždy v devadesát trojce. Šest kanceláří a šatna, kde se suší zakrvácené oblečení posledních obětí, aby se mohlo zapečetit. Šatna je většinou zaplněná, a tak se nezřídka stává, že policisté rozvěšují roztrhané svetry a natržené sukně v oknech.

Procházet chodbami kriminální policie znamená střetávat se tváří v tvář s tím nejhorším zlem, jakého je člověk schopen.

Hned naproti policejnímu komisařství, přibližně dvanáct metrů přes ulici, stojí pětiposchoďová budova Soudu první instance se třemi podzemními podlažími, postavená v nesourodém architektonickém stylu à la hromada lego kostiček.

Na jedné straně policie, na druhé soud. Dvě sousední budovy v centru Bobigny, přímo uprostřed departementu 93, čelí společně jako dvě válečné lodě záplavě sídlišť, které se táhnou, kam jen oko dohlédne.

Za dveřmi kanceláře Krimi skupiny 1 Costa zapnul počítač. Ikona e-mailové schránky blikala: otisky prstů našly svého majitele. Připojil se ke sdílenému serveru, vstoupil do databáze Rejstříku trestů a přečetl Aubinovi nahlas identifikační zprávu.

„Nevím, jestli máš náladu na ironii, ale náš obr se jmenuje Mimi. Mimi Coulibaly, narozenej 1985… Takže mu je dvacet sedm. ‚Bejvák‘ má ve čtvrti Paul-Vaillant-Couturier v Bobigny.“

Kolmo na Costův stůl stál další, za kterým seděl Aubin a bušil právě získané informace do klávesnice a prohledával policejní záznamy.

„Takže: Mimi Coulibaly. Žádnej zatykač, žádný auto ani řidičák. Zato má v naší databázi pěknou řádku záznamů. Posílám ti přestupky z mládí, v prvních letech dospívání tu máme ozbrojenou krádež a od roku 2005 se specializuje na drogy. Dva roky ve Fleury za kšefty s drogama, od 2008 je venku a mimo radary zůstal až do 2010, kdy si dopřál úctyhodnej comeback… Obvinění ze znásilnění, který se nakonec stáhlo. Klasika.“

„Pěknej klient. Teď už si jen počkáme, co nám řekne, až se probudí. Mezitím se zaměř na SALVAC, jestli najde nějaké shodné parametry.“

Aubin se zamračil. Nikdo neví proč, ale odpovědnou osobou za software SALVAC byl jmenován právě on, šéfka to dostala příkazem od samotného komisaře divize Stévenina, ten tak určitě plnil příkaz nějakého hlavouna ještě výš, který jistě nosí kvádro na míru.

SALVAC je jedna z největších kriminálních databází. Shromažďuje, analyzuje a vyhledává souvislosti a identifikuje podobnosti mezi jednotlivými případy. Způsoby provedení, místa, data, trestné činy, popisy a psychologické profily pachatelů. Jestliže to vypadá, že činy pochází od stejného pachatele nebo stejného zločinného uskupení, jsou shromážděna a vyhodnocena probíhající vyšetřování a soudce odsouhlasí jejich předání tomu nejkompetentnějšímu policejnímu útvaru. Už je to nejmíň dvacet let, co SALVAC vymysleli a úspěšně používají Kanaďané, do Francie se dostal v roce 2005 a v třiadevadesátce ho má na starosti Mathias Aubin, který se ho snaží udržovat aktuální, jak nejlépe dovede.

Spustil software. SALVAC ho přivítal znělkou. Zadal identifikační číslo a přístupové heslo. Ozvalo se pípnutí – systém ho identifikoval. Aubin Mathias – MLE 46556X – SDPJ 93.

„OK! Zadal jsem způsob provedení a první poznatky… Jestli se to shoduje s nějakým jiným případem, se dozvíme zejtra od analytiků.“

Sam a Ronan vcházeli do kanceláře a živě při
tom diskutovali o tom, že kalit to na motorce na předměstí víc než 140 km/h je šílenství a že při takové rychlosti je pravděpodobné, že dokonce i droid by měl problémy nevybočit ze silnice. Jako jeden muž zahučeli do staré červené pohovky naproti pracovním stolům Aubina a kapitána Costy.

„Nemáme nic. Žádný videokamery, žádnej svědek.“

Sam pokračoval:

„No ale… V nepoužívanejch továrnách a uprostřed noci to není zas tak překvapivý. Dodávám, že Ronan jezdí jak hovado a už s ním na motorku nikdy nevlezu. V týhle rychlosti by i droid…“

„Kurva drát, už od rána tady meleš něco o droidech. Nedělej chytrýho a radši vyklop, co si zjistil, ty geeku.“

Sam si odkašlal a začal.

„OK, asi vám budu připadat jako pubertální pomatenec, ale hledal jsem na netu. Víte, co to je zombie?“

Costa se rozčílil.

„Děláš si ze mě prdel?“

„Počkej, nezačínej hned vyvádět.“

Vyndal z batohu tablet, zapnul ho a roloval nějaký text, dokud nenašel hledaný odstavec.

„V haitské voodoo mytologii se jim říká živí mrtví. Tomuhle věří lidi od Afriky až po Jižní Ameriku. Našel jsem to na stránce, která se jmenuje Dark Refuge. Zombie je chudák, oběť voodoo kněze, kterýmu se říká houngan, ten mu podá tetrodotoxin. To je droga, co se nachází ve čtverzubcích nebo ropuše obrovský a vypojí smysly a ovládání svalů, ale zombie je pořád při vědomí a slyší, co se kolem děje. Je pohřbenej, pak exhumovanej a díky protilátce se dostane ze svý letargie, aby se následně stal otrokem. Autor na té stránce dál píše, že ještě i ve 21. století existujou svědectví o vykořisťování v zemědělství, kde se používaj tyhle zombie otroci.“

Nepříliš přesvědčený Costa zmírnil tón.

„Jestli ti to nevadí, kouknu se nejdřív na výsledky krevních odběrů. A jestli ostrouháme, sám ti koupím letenku na Haiti.“

Ronan to celé uzavřel.

„Já ti přispěju.“

Costa se obrátil na Aubina, který se bavil jakoby proti své vůli.

„Nebudou ti v tom tvým Annecy chybět?“

„Víš moc dobře, proč odcházím.“

„Já vím, rodina. Ta je důležitá.“

Aubin ho dobrácky uzemnil.

„A ty o tom něco víš?“

7/

Costa si vyhrazoval právo chodit na pitvy osobně. Ronan, odborník na vztahy mezi mužem a ženou, si okamžitě všiml určitého jiskření mezi kapitánem a lékařkou. Teď, s přihlouplým úsměvem na tváři, podával Costovi sluchátko a nápadným mrkáním se ho snažil informovat, že na druhém konci je Léa Marquantová.

„Victore?“

Aniž se na něho podíval, Costa ukázal na dveře a Ronan se šoupavým krokem vzdálil jako kluk, kterého poslali spát před skončením filmu.

„Ano, poslouchám vás.“

„Dvě věci. První, telefonní ústředna ústavu je zavalená telefonáty novinářů, kteří by se chtěli dozvědět víc o oživlých mrtvolách. Dokážete si vůbec představit, jaké trable s tím budu mít?“

„Je mi to líto, ale ujišťuju vás, že z mýho týmu nikdo nevynáší. Nikdy bych nedopustil, aby se to obrátilo proti vám.“

„Věřím vám, popravdě řečeno si nejsem jistá mlčenlivostí svých kolegů. Umíte si představit
ty zítřejší titulky? Bude to pro naše oddělení katastrofální reklama.“

„A ta druhá věc?“

„Ano, promiňte. Ten váš týpek byl nacpaný barbituráty. V některých případech to může vést k hlubokému kómatu, charakterizovanému naprostým zánikem veškerých neurologických funkcí nebo dokonce potlačením mozkové činnosti. Puls je slabší, takže může být přehlédnut, což by vysvětlovalo chybu prvního lékaře při ohledání na místě, k tomu chladné počasí a pravděpodobná nepozornost, když se vezmou v úvahu čas a okolnosti. Nadměrná dávka barbiturátů nalezená v jeho krvi může vyvolat hypertonické kóma, to jsem zaměnila za posmrtnou ztuhlost. Moje první chyba. Ta stejná léčiva způsobují taky hypotermii, tu jsem považovala za posmrtný chlad. Druhá chyba. Zatraceně, Costo, ta vaše mrtvola je nastražená past a já jsem se do ní chytila jak malá holka.“

„Jestli vám to pomůže, nejste jediná, kdo bude muset vysvětlovat. Přestaňte se obviňovat, přinesli vám mrtvýho chlápka a dělala jste to, co vždycky.“
„Pitva se nikdy nesmí dělat jako vždycky. Doufám, že mi řeknete víc, až to půjde, chtěla bych to pochopit, sakra!“

Napadlo ho, jestli tolik sakrovala i doma při rodinné večeři.

V hlavě si sumíroval návrh dát si společně v klidu kávu, pak se ale neschopný vyslovit připravenou větu schoval za prosté „ozvu se vám“.

Jak očekával, zavolala si ho na kobereček vedoucí sekce. Major M. C. Damiani sehnutá nad telefonem a drmolící „ano, pane“ a „rozumím, pane“ ukázala Costovi, aby se posadil. M. C. Damiani. Tak se vždycky podepisovala do mailů. Nejspíš si myslela, že Marie-Charlotte není vhodné jméno pro šéfa dvou kriminálních skupin policie 93. departementu. Další „rozumím, pa…“ nedořekla a zavěsila, tak jako k tomu už asi došlo na druhé straně, aniž ji nechali domluvit.

Trochu rozpačitá se narovnala.

„Víte o tom poprasku v tisku?“

„Ano.“

„Jste si vědom, že je ten případ poněkud… nevšední? Nahoře chtějí výsledky co nejdřív, aby mohl náš šéf uklidnit svou nadřízenou na prefektuře. Je to moc, moc špatné.“

Kdyby to záleželo na něm, Costa by k tomu doplnil ještě jedno „moc“.

Pokračovala.

„Na náš departement vrhá špatné světlo, když tu máme cvoka, který se baví mučením oběti a z nás si ještě navíc dělá dobrý den. Tady nejsme v Hollywoodu, tohle je Seine-Saint-Denis.“

„Já vím. Proč mi to vůbec říkáte? Jako bych za to snad mohl já.“

„Říkám vám to proto, abyste tuhle lapálii co nejrychleji vyřešil, a my se mohli vrátit k naší běžné práci. Chci v téhle sekci klid, a ne nějakou hysterii.“

Damiani, s nakrátko ostříhanými bílými vlasy a obličejem prozrazujícím nejmíň padesátku, toužila po jediném: vykašlat se na šplhání po kariérním žebříčku, odporoučet se do důchodu a v klidu dožít v domě, který nechala postavit pro svou rodinu v době, kdy to slovo ještě dávalo smysl. Chtěla prostě jen odložit bouchačku a policejní odznak a zmizet odsud, aby si taky ještě něco ze života užila.

Historka o černochovi, který se rozhodl nezemřít, jí proto nepřišla kdovíjak zábavná.

„A ta krev na svetru, ta je jeho, nebo to je další malér?“

„Čekáme na výsledky z laborky.“

„OK, popoženu to, odpověď budete mít zítra. Ale nejdřív vyzpovídáte toho chlápka, jen co se probudí! Čekám vysvětlení, co bude mít hlavu a patu, a taky nějaké obvinění, proboha.“

„To my všichni, madam.“

„Ne, Costo, ujišťuju vás, že já mnohem víc než vy.“

Costa pochopil, že je jejich setkání u konce. Právě se zvedal, když Damiani už řešila další telefonát. Na okamžik ho přerušila.

„Přijdete o Aubina, ale získáte nového poručíka. Ženu. Přichystala jsem pro vás její životopis. Na převzetí zodpovědnosti za software SALVAC je ještě příliš mladá, ale šéf na to místo někoho vybere.“

Jako by chtěla předejít případným budoucím komplikacím, považovala za vhodné upřesnit:

„Victore, vy jste si ji sice nevybral, ale to na věci nic nemění. Buďte milý, opovažte se ji do tří měsíců zrušit, sotva vyšla policejní školu. Řekněme, že vám ji přiděluju na zkušenou. A Ronana od ní držte dál, žádné milostné aféry ve službě, to je vše, díky.“

8/

Poslední patro prosklené lodi. Divizní komisař Stévenin, šéf SPDJ 93, se ve své kanceláři snažil bez přílišného úspěchu vymanit z nepříjemného hovoru.

„Jakýsi Mimi Coulibaly, pane. Je pod přísným dohledem v nemocnici Jean-Verdier, mí muži čekají, až se probudí, aby ho mohli načít.“

„Načít? Řekněte, Stévenine, copak se jim to už nepodařilo?“

Komisař si potichu povzdechl. Když má ředitel Kriminální policie špatnou náladu, nejlepší je sklapnout. Poslouchal dál.

„Neexistuje způsob, jak to utajit, tisk už o všem ví. Ta událost samozřejmě přímo vyzývá k tomu, aby o ní psali. Jasně, já jim rozumím, kdyby se to stalo jinde, tak mě ten příběh snad i zaujme. Ale takhle mě to spíš obtěžuje. Chápete?“

„Chápu, pane řediteli.“

„Kdo na tom pracuje?“

„Costa se svým týmem. S poručíkem Aubinem, mimochodem ten zítra odchází.“

„Já vím. Už dva roky se ho snažíme nalákat na tu samou mrkev, člověk se nakonec musí umět vzdát.“

„A už jste přemýšlel o tom, kdo převezme centrální registr, pane?“

„Samozřejmě. Kdybych měl spoléhat jen na vás… Mám konkrétního člověka, který se toho ujme. Čeká jen na to, až ho znovu povoláme.“

Stévenin o zbytek informací téměř zaškemral.

„Mohu se zeptat, koho…? Aby to aspoň vypadalo, že jsem ho vybral já.“

Ředitel Kriminální policie měl pověst přísného až mrzoutského muže, který dokázal téměř s jakousi perverzností vmanipulovat druhé do poníženého postavení.

„Malbert. Pošlu vám Luciena Malberta. Byl v hrubých obrysech informován mým zástupcem, na vás je, aby se u vás zabydlel – aspoň budete mít pocit, že jste se přičinil.

9/

Ve zbytku středečního dne se výslech neuskutečnil, protože to stav Mimi Coulibalyho nedovoloval. Nazítří dorazil do kanceláře Costa první, zašel si připravit druhou kávu a užíval si chvíle klidu. Mechanicky si pročítal plakát vylepený vedle automatu. Pomoc rodičům dětských obětí. Desítky obličejů zmizelých nebo unesených dětí se na něho usmívaly a vypadaly naprosto šťastně. Plakát je tu povinně. Musí být vyvěšený v každém francouzském komisařství, na dobře viditelném místě, aby si ho každý, jak policisté, tak návštěvníci, všiml. Představil si ztrápené rodiče, jak v tichu prázdného pokoje listují rodinným albem a hledají fotku, která nejlépe odpovídá realitě, a nedokážou se udržet a nakonec vyberou
tu nejhezčí. Výsledek: mozaika portrétů šťastných děcek, která se řehtají pod červeným nápisem vyvedeným velkými písmeny Pohřešovaní. To by dostalo každého. Některá jsou pryč už tak dlouho, že byl k jejich fotce přidán nový portrét sestavený specialisty na změnu obličeje. Virtuálně zestárlé obličeje, které podle nich odpovídají vzhledu, který by děti měly dnes. Costa ze zkušenosti věděl, že jakmile se začalo uvažovat o změnách v obličeji pohřešovaného dítěte, znamenalo to, že příliš naděje na nalezení už nezbývalo.

Opustil odpočinkovou místnost, tři židle – každá jiná – okolo kávovaru, a vrátil se do kanceláře. Místo na hrnek si udělal posunutím několika složek na Aubinův stůl, který Aubin několik hodin před svým odchodem vyklidil.

Costa vytočil přímé číslo do laborky. Zvedla to vedoucí Národního ústavu kriminální policie a pozdravila ho s přízvukem, který odhadoval na okolí Perpignanu.

„Krevní vzorky odpovídají muži, který se jmenuje Mimi Coulibaly, ale předpokládám, že tohle už víte. Krev ze svetru ale není tatáž. Je mi líto, máte ještě jednoho chlápka.“

Costa zavřel oči. Samozřejmě, jinak by to bylo moc jednoduché.

„Evidovanej v registru?“

„Ano. Franck Samoy, narozený 15. března 1982. Zprávu vám posílám mailem.“

Franck Samoy. Costa prolistoval policejní spisy. Nic kdovíjak hrozného. Příležitostný feťák evidovaný díky malicherným potížím s protidrogovým. Ve srovnání s běžnými případy by se dalo říct, že to byl hodný chlapec. Žádný zatykač, žádné vězení, šťastný majitel červeného BMW, model 633, ročník 1982 – stejný jako jeho rok narození.

Pravděpodobnost dalšího mrtvého se vznášela nad oddělením jako duch. Velitelka Damiani to přijala špatně a Costa byl důrazně vyzván, aby pohnul zadkem. Poslal Sama a Ronana ověřit adresu majitele svetru nasáklého krví a požádal Aubina, aby zavolal do nemocnice Jean-Verdier a zjistil, jak je na tom Šípková Růženka.

Policista hlídající u dveří byl trochu vystresovaný a žádal, aby si pospíšili: obr se probudil a začal dělat rozruch.

Vyrazili. Po cestě pískali na jejich auto, přestože nebylo označené, hlídkující choufové, pomahači dealerů v sídlištních ulicích, a upozorňovali tak překupníky na přítomnost policie. Arabští výrostci pokřikovali domluvený varovný signál:

„Artena! Artena!“

Pro práci hlídače je potřeba být dobrý pozorovatel, ale v tomto případě, když v šedé třista šestce sedí dva chlápci a nevypadají uvolněně, to bylo nasnadě. Přejeli most v Bondy s hordami kulhavých žebráků, čekajících na zázrak.

Zaparkovali vedle ambulancí a vstoupili do budovy s vybledlými zdmi a popraskaným linem. Costa se zastavil u novinového stánku zastrčeného v rohu vstupní haly.

„Chceš mu přinýst něco ke čtení?“ zažertoval Aubin.

Costa na to nereagoval. Okamžitě ho zarazil titulek „V pařížské márnici se mrtvoly probouzejí k životu“ doplněný koláží fotky Ústavu soudního lékařství. Na pozadí budovy byla hrozivě zatažená obloha, jako by to byl dům hrůzy. Pomyslel na Léu Marquantovou. Během dne jí zavolá.

Samozřejmě.

Zatímco Aubin předkládal svůj odznak na recepci, sumíroval si v hlavě hrubý náčrt událostí. Jedna ze sestřiček je šouravým krokem dovedla k pokoji 21 a hned se bez jediného slova vracela.

Mimi Coulibaly ležel na břiše a přivítal je zamručením, ve kterém Costa zachytil slovo „polda“ ve spojení s jednou dvěma nadávkami.

Posadili se vedle postele, která pacienta sotva unesla.

„Tak jo, jmenuješ se Mimi Coulibaly, je ti dvacet sedm, tvůj píseček je sídliště Paul-Vaillant-Couturier v Bobigny a včera večer…“

Hledal ta správná slova.

„… tě přinejmenším divoce napadli a zmrzačili. To není tak úplně málo. Dochází ti to? Tušíš, proč to všechno?“

„Vůbec.“

„Vůbec není odpověď. Netušíš, kdo by to tak mohl být?“

„Kdybych to věděl, tak si piš, že bych si to vyřídil sám.“

„Jasně, chápu, seš velký mstitel. Neznáš nějakýho Francka Samoye?“

„Neznám nikoho.“

„Přesto si měl na sobě jeho svetr.“

Na obrově čele se utvořily dvě velké vrásky. Dávaly tušit, že se snaží přemýšlet. To by mohlo chvíli trvat. Costa si sundal kabát a přehodil ho přes opěradlo židle, pak pokračoval.

„Poslyš, chápu, že nás nemáš moc v lásce, a ujišťuju tě, že my tebe taky ne, ale máme tady situaci, ve který se já i ty budem muset trochu snažit. Ty, abys mi něco řekl, a já, abych našel motivaci vyšetřovat, když seš obětí ty, lupič a dealer. A jako vážně, kolik měříš? Asi tak dva metry? Jak ses mohl nechat unýst?“

Mimi se odevzdaně natočil ke dvěma policistům.

„Hele, poliši, pamatuju si na tři věci. První je, jak opravuju elektriku ve sklepě. Tam jsem dostal do temene ránu jak dělo. Pak jsem nic neslyšel, nic neviděl. Druhá je, jak se probouzím. Jsem na břiše, nemůžu se hnout, mám strašnou kocovinu. Nejdřív jsem si myslel, že jsem ve tmě. Uslyšel jsem kroky. Podíval jsem se nalevo, napravo a na kůži jsem ucejtil látku. Měl jsem zasranou kuklu. Ucejtil jsem, jak mi něco vomotali okolo…“

I přes svůj vzrůst a držku, které by se člověk omlouval, i kdyby byl v právu, asi neměl navrch.

„… pak jsem omdlel.“

„A ta třetí věc?“

„Ty, jak na mě v márnici míříš tou svojí bouchačkou, drsňáku.“

„Jasný, přiznávám, že si mě trochu překvapil. Měl si u sebe mobil?“

„Mobil ti dám, až naprší a uschne. Nadáváš mi do překupníků, viděl si už někdy překupníka, jak někomu dává svůj mobil?“

„Na tvůj byznys kašlu, nejsem z protidrogovýho, ale jestli si měl mobil a jestli ti ho ukradli, tak bysme mohli přesně vědět, kde je teď, chápeš?“

„Telefon zůstal u mě doma, do sklepa sem si ho nebral.“

Costa se otočil k Aubinovi.

„Začni s výslechem, detailním. Chci taky číslo jeho sklepní kóje. Já zatím obvolám ostatní.“

Aubin rozložil aktovku s notebookem a přenosnou tiskárnou a začal.

„Dobrá. Začnem od začátku. Jméno? Příjmení? Datum narození?“

V nemocniční hale si Costa s telefonem přitisknutým ramenem k uchu psal poznámky. Ronan a Sam jeli za Franckem Samoyem domů.

„Jeho nebohá máti, u který v Romainville bydlí, na sídlišti Gagarine, si kvůli němu dělá vrásky. Obyč pokoj, pár hadrů, dvě tři kuličky haše. Stará nám nabídla kafe a mobilní číslo svýho nezdárnýho synáčka, kterej jí dělá tolik starostí.“

Ronanův stupeň empatie nikdy nepřekročil nulu.

Sam byl ve svém živlu, okamžitě spustil první vyhledávání polohy, aby zjistil, kde by se telefon mohl nacházet. Podrobný výpis posledních hovorů a přesné vytyčení pohybu v posledních dvou dnech. Měli krev, akorát jim chyběl dárce.

Costa rázoval v nemocniční vstupní hale sem a tam, když se k němu vrátil Aubin.

„Co bys řekl na prohlídku Mimiho sklepa?“

10/

Sídliště Paul-Vaillant-Couturier, budova F.

Do většiny baráků na sídlištích v třiadevadesátém se člověk dostane tak, že se zatlačí na dveře. Ty Mimiho nebyly výjimkou. Vytržený kódový zámek visel na elektrickém drátu. V hale rozbitá okna, roztřískané dveře, ti, co měli štěstí, měli poštovní schránky jen poničené, ostatní byly vypálené. Vítejte.

Ve druhém podzemním poschodí, na chodbě, co vypadala jako tunel, osvícené tu a tam holými žárovkami napájenými dráty, které se plazily po stropě, se zastavili před kójí s číslem 38. Costa vstrčil do zámku univerzální klíč, který si půjčil od domovnice, a otevřel dveře. Otvírání doleva, takže světlo vpravo. Zašmátral rukou po vypínači. Zářivé světlo osvítilo hromadu krabic přetékajících oblečením a dvě kola přimáčknutá ke zdi kostrou skútru.

„Buď měl čas to opravit dřív, než ho unesli, anebo tady žádná oprava elektriky vůbec nebyla potřeba.“

Costa přitakal a vyšel ze sklepní kóje, aby si prohlédl další. Na konci chodby jedna z nich, číslo 55, měla vedle běžného zámku ještě zámek visací.

O několik minut později se Aubin objevil s kleštěmi. Zámek dlouho nevzdoroval a spadl na zem, druhý zámek otevřel klíčem od domovnice. Vypínač nezafungoval. Costa zapnul maglitku a posvítil na podlahu. Desítka prezervativů, pár nedopalků z jointů, přibližně dvě balení rozházených plechovek od piva a okrově špinavá matrace bez prostěradla válející se volně v prostoru.

Aubin zapnul svou kapesní svítilnu.

„Zato tady, tady by se oprava elektriky hodila.“

Proud světla se odrazil od postříbřeného obalu. Aubin si dřepnul, sebral tři prázdná plata od léků a vyhladil je, aby si mohl přečíst název.

„Viagra a Cialis. Působivý. Je pravda, že před kámošema by to byla ostuda, kdyby se nepostavil.“

Costa viděl věci jinak.

„Já si hlavně říkám, že když sem doputuje nějaká holčina, tak nemá šanci se odtud dostat.“

„Pošlem na DNA všechny gumy?“

„Čtyřista euro za analýzu; žádnej soudce nevyplázne z rozpočtu soudu tisíce eur kvůli nějakýmu sklepu hromadnýho znásilňování. A když řekneme policejní laborce, tak výsledky dostanem za šest měsíců. A hlavně: neexistuje jedinej důkaz, kterej by spojoval Mimi Coulibalyho a sklep…“

Costa o pár kroků couvnul.

„… a sklep 55. Akorát nám to na celej případ hází trochu jiný světlo.“

Při návratu na denní světlo měl Aubin obrovské potíže dostat se ze spárů domovnice, která mu vypočítávala všechny své potíže, hezky jednu po druhé. Děcka honící se po chodbách, závody skútrů na parkovišti, příliš hlasitá hudba, squateři, policie vylamující dveře v šest hodin ráno a samozřejmě nikdo, kdo by je vyměnil. Ještě za dveřmi domovnického bytu ho doprovázel její monolog. Podal zprávu Costovi.

„Samozřejmě, sklep 55 nikomu nepatří, nebo přesněji je to sklep bytu, kterej radnice ještě nikomu nepřidělila. No a podle domovnice, co asi ráda filozofuje, co nikomu nepatří, je všech…“

„A byt?“

„Podle tý báby je čistej, než ho dostane nějaká potřebná rodina.“

„Možná bysme měli…“

„Mám klíče.“

Když v pachu moči a připálenin vystoupali o deset pater výš a otočili klíčem v zámku dotyčného bytu, objevil se před nimi vzorově vybavený 5+1, ukázkový byt, který se jasně vymykal okolní upatlanosti. Nový koberec, nové čalounění, vůně čistoty.

Costa si stoupl před okno v obývacím pokoji, které poskytovalo výhled na město, na jeho průmyslovou i obytnou zónu. Zapálil si cigaretu.

„Uvědomuješ si, že se mi tu profiluje jeden z nejzasranějších případů celý mý kariéry?“

„Abych byl upřímnej, jsem myšlenkama jinde a nějak už tě nedokážu litovat.“

„Ta tvoje náhradnice sotva vychodila školu. Nějaká holčina. De Ritterová, Johanna. Do třiadevadesátky nikdy ani nestrčila nos. Ta mi fakt pomůže.“

11/

Sam a Ronan zatím seděli v obývacím pokoji Suzette Samoyové a směřovali návštěvu ke konci. Paní Samoyová se nešikovně snažila vytáhnout z plastového rámečku fotku svého syna ve svátečních šatech na svatbě jednoho z bratranců a zároveň odstrkovala starého kocoura, kterého celý výstup rozrušil. Dotčeně ztěžka seskočil pod stůl, proklouzl mezi nohama obou policistů a rozhodl se uvelebit na televizní polici bez televize. Nevýhoda syna feťáka – prodá, co se dá.

Ve stejnou chvíli přišla Samovi na mobil fotka Francka Samoye z policejních spisů.

Položené vedle sebe, fotka ze svatby a fotka vyhotovená při zadržení, působily jako reklama na před a po. Před fetem, po fetu. Muselo se odmazat patnáct kilo, šedě vybarvit kontury očí, zažlutit zbylé zuby, přidat deset let únavy a pohled ježka ozářeného dálkovými světly auta s pohonem na všechna čtyři, aby člověk poznal, že jde o stejnou osobu.

„Fotku si můžete vzít, ale jestli mi ho povedete do vězení, mohli byste se zastavit nejdřív tady, abych mu mohla dát čistý oblečení a objala ho?“

Ronan si povzdechl. Sam to na odchodu slíbil. Kocour využil otevřených dveří a vypařil se, Suzette se do poslední chvíle tvářila důstojně.

„Musel si tak dramaticky vzdychat?“

„Máme takový děcka, jaký si zasloužíme,“ odpověděl Ronan.

„Tohle si určitě říká tvoje máma…“

Vybaveni dvěma fotkami se vydali pátrat po Samoyových kámoších z vězení, nebo aspoň po nějakých informacích. Sam Ronana popoháněl, neměl chuť strávit odpoledne na sídlišti Gagarine v Romainville a v jeho nejbližším okolí.

„To nemyslíš vážně, zrychli trochu, všichni tě vytrouběj, když pojedeš předpisově. Začnem obhlídkou severu a vrátíme se přes jih.“

„Si hraješ na indiánskýho stopaře? Sever je kde?“

„Zvedni oči a hledej antény na oknech, všechny jsou nasměrovaný na jih, to je všude stejný. Když teď víš, kde je jih, najdeš sever?“

„Rozkaz, Pocahontas.“

V této pochybné sestavě se Ronan vyptával a Sam se svým vzhledem ajťáka zapisoval. Vrhali se na zavřené dveře, na rodiny, které raději mlčely, než aby se dostaly do nesnází, na staroušky, kteří nikdy nic neslyší, a na mládež, která je posílala do háje. Konec operace. Typická třiadevadesátková POMV. „Prověřování okolí a marné vyšetřování.“

Sam si dal hodně záležet, aby parkoval co nejdále od obytných bloků. Přesto byla přední kola služebního citroënu C3 píchlá a rozbitým oknem byl do kabiny vystříkán obsah hasicího přístroje. Vpád dvou příliš se vyptávajících policajtů neprošel bez povšimnutí. Čtyři promarněné hodiny, navíc zpátky museli jet městskou hromadnou dopravou.

Když se vrátili do kanclu, Aubin už připravil
svůj rozlučkový večírek, na velkém stole jednací místnosti byly jako kuželky rozestavěny lahve šampaňského. Ronan v ústraní informoval Costu.

„C3 klekla. Odtahovka ji odvezla do policejního servisu.“

„Nehoda?“

„Ne, na sídlišti Gagarine nás zmerčili.“

„Zbejvá nám ještě 306, ale ta za chvíli zdechne. Na zítra si půjčím auto od jiný skupiny. Ty zavolej svýmu kámošovi v servisu a postarej se, aby vzal C3 přednostně, jinak budeš příští týdny chodit pěšo.“

Divizní komisař Stévenin se sklenkou v ruce vychvaloval poručíka Mathiase Aubina jako neobyčejného poldu a skvělého parťáka. Zdá se, že ať je policajt jakýkoli, když odchází, vždycky se z něho stává neobyčejný polda a nejlepší parťák.

Vyšší hodnosti se vypařily ve stejnou chvíli jako šampaňské, uvolňujíce prostor o něco tvrdšímu alkoholu. Večírek se protáhl a z hovorů se postupně začaly vytrácet souhlásky. Ve dvě ráno Sam naložil Ronana jako pytel se špinavým prádlem na zadní sedadlo svého auta. Podobně se i Costa ujal úkolu vysadit Mathiase na schodech jeho rodinného domku na předměstí. Po příjezdu na místo zaparkoval uprostřed ulice a s diskrétností vlastní ožralům vrávoral podél pidizahrádky, dávaje při tom velký pozor, aby nepošlapal jedinou květinku, a podpíraje přítele připomínajícího zraněného vojáka. Vstupní světlo se rozsvítilo a oba muže přivítala rozespalá Laure Aubinová. Rozmrzele koukla po svém zčásti poničeném květinovém záhonu. Jednoho z mužů uložila do postele, jak byl, a druhému nedovolila odejít, dokud si nevypije pořádně silnou kávu.

V prázdném domě zůstal mezi krabicemi zapojený jen kávovar a radiobudík.

„Neměla bys cukr?“

„Už je někde v krabici, ale můžeš se po něm poohlídnout…“

„Zvládnu to bez něj. Vrátila ses kvůli balení?“

„Vzhledem k tomu, kolik času necháváš Mathiasovi, je všechno na mně.“

Zapálila si cigaretu a nabídla mu krabičku. Costa si pomyslel, že je hezká, dokonce i v županu a schovaná za vlasy. Pomyslel si, že jeho přítel má pravdu, když se pakuje, a taky si pomyslel, že je fakt dost přiopilý.

„Jsi statečná,“ dodal rychle.

„Možná. Zítra ráno vracíme klíče od domu, takže to beru jako poslední vstřícný krok. Mám toho dost, dělat všechno sama. Mathias má už druhým rokem depku, dva roky se jen míjíme, dokonce i když jsme spolu.“

„Neboj, už ti ho vrátím.“

„Victore, máme tě rádi, fakt máme, ale dostat Mathiase dál od tebe, od třiadevadesátky a od práce je určitě to nejlepší rozhodnutí, jaké jsme mohli udělat.“

Vpálila to Costovi přímo do tváře a ten se s touto myšlenkou vracel domů, aby se pokusil vyspat. Už nějakou chvíli pociťoval, že se Aubin vzdaluje. Od něho, od ostatních, od práce. Otec, který je v nucené samotě daleko od rodiny. O moc déle by nevydržel.

V posteli sebou házel sem tam, až si nakonec vzal peřinu a šel si lehnout na pohovku k televizi, hypnotizován nekonečnými reprízami na obrovské obrazovce, jediné dekoraci obývacího pokoje.

12/

V den Aubinova odchodu obdržel Costa první anonymní dopis. Mezi běžnou poštou vyzvednutou na sekretariátu našel obálku nesoucí rukou napsané jeho jméno a příjmení. Rozlepil ji a vytáhl z ní přeložený list papíru, rozložil ho a četl.

Code 93.

Předávkování – 16. března 2011.

Squat v budově bývalé radnice v Lilas.

Když vcházel do budovy, říkal si, že se mu smůla definitivně přilepila na paty. A tak se teď na chvíli zamyslel, aby si utřídil myšlenky a sestavil plán následných operací. Chytil obálku a dopis za růžek, aby zanechal co nejméně otisků, využil toho, že na chodbách nebylo ještě příliš živo, a obojí okopíroval. Potom opatrně vsunul originály do větší obálky ze sulfátového papíru a tu schoval do šuplíku svého stolu. Sulfátový papír lépe konzervuje DNA.

Text ho zavedl k rok starému případu. A ten případ měl obsahovat nějakou chybu, zanedbání, opomenutí, smítko, jež zapříčinilo, že dnes měl to štěstí dostat dopis navíc.

Na obálce nebyla žádná zmínka o jeho hodnosti ani pracovišti. Připadalo mu to velmi osobní a rozhodl se, že to tak prozatím zůstane.

Půl osmé ráno. Zbývala mu ještě krátká chvíle, než se střetne s těmi nejčasněji vstávajícími poldy.

S kopiemi v ruce vyrazil do služebního archivu. Zavřel za sebou dveře a pohledem přelétl velký sál naplněný nekonečnými, pečlivě srovnanými řadami složek. Paměti Kriminální policie departementu 93, jakýsi kriminalistický lodní deník.

Jak tak procházel řadami, prstem přejížděl po spisech o trestních řízeních a měsíce ubíhaly zpátky v čase. Před očima se mu míhala jména a tváře viníků i obětí a spáchané činy, v hlavě si přehrával prožité scény. Zastavil se u března 2011, jak určoval dopis.

Bez obtíží spis našel, vytáhl ho z police, posadil se na tenký koberec, na klíně si složku rozložil a začal ji pročítat.

První zápisy popisovaly nalezení mrtvé mladé ženy ve squatu v bývalé radnici v Lilas. Neznámý měl správné informace. Že by to byl polda?

Obvyklí obyvatelé squatu se po příjezdu policejních jednotek rozprchli, takže prověřování svědků bylo zmařeno. U oběti se nenašel žádný doklad totožnosti, a tak byla mrtvola vedena jako x. Přelouskal přepis zprávy soudního lékaře. Oči mu přeskakovaly od jednoho odstavce k druhému a zachycovaly jen ty nejdůležitější informace.

„Tělo ženy označené jako x, přibližně 20 let, výška 160 cm a váha 49 kg, vedené pod číslem 11–1237, převzaté 16. března 2011 v 17:30. Pitvu provedla dr. Léa Marquantová:

Množství vaginálních trhlin způsobených vsunutím tupého předmětu. Zřetelné poškození análního otvoru – masivní poškození perinea.

Modřiny na levé a pravé horní končetině způsobené pravděpodobně spoutáním, sedřená kůže na levém a pravém koleni odpovídající vláčení těla po zemi.

Analýza krve – značné množství heroinu, kokainu a marihuany.

Zvředovatění nosní sliznice, bruxismus se zubní nekrózou – odpovídající závislosti na heroinu-kokainu.

Infekční nekróza v místech vpichů: vnitřní strana loktů, prsty u rukou a nohou, hřbet chodidel – odpovídající závislosti na heroinu-kokainu.

Příčina smrti – předávkování heroinem – masivní plicní otok.“

Série fotek oběti přiložená ke zprávě dokládala způsob, jak žila. Jak přežívala? Po nocích shání matroš a ráno už zase nic nemá. Identifikace pomocí zdigitalizovaných otisků prstů – zadána. Identifikace na základě DNA – zadána. Proběhl též standardní postup, vyžadující, aby se fotky mrtvoly označované jako x dostaly do hledáčku celostátního pátrání.

Costa si na ten den pamatoval. Ve vybydlené radnici se válelo pár matrací, ze dvou pater budovy bylo jedno vyhrazeno pro záchody, okna přelepená novinovým papírem. Samův první případ, právě byl přijat. Když ucítil pach hoven a rozkládajících se odpadků, řekl, že do toho starého domu nevkročí a nesepíše protokol. Ronan začal machrovat.

„Tak náš nováček je fajnovka?“

Prošel zbytek spisu. Poslední protokoly zajistily rychlé uzavření případu. Aubin, který měl případ na starosti, provedl srovnání v softwaru SALVAC. Pojem smrt mladé feťačky nebyl programu neznámý, našel jisté podobnosti mezi jejím případem a mnoha dalšími úmrtími způsobenými předávkováním, od heroinu až po látky se smrtícím řízem, jako je třeba strychnin.

Aubin zkontaktoval soudce, navrhl předání případu centrální protidrogové ústředně, souhlas s odstoupením od vyšetřování obdržel.

Třiapadesát stránek. Na kriminalistické vyšetřování trošku málo. Přesto to vypadalo, že Aubin postupoval při práci svědomitě. Asi ne dostatečně z pohledu osoby, která vynaložila tolik úsilí, aby napsala anonymní dopis. Costa musel něco opomenout.

Nějakého poldu to štve.

Osm hodin deset minut. Budova se začala probouzet. Když Costa opouštěl archiv, rozhlížel se kolem sebe s pocitem viny, připadal si jako pachatel uvnitř budovy plné policistů.

13/

V proskleném můstku, který ve výšce přibližně deset metrů nad zemí propojoval severní křídlo budovy policie s jižním stála nehybně asi osmdesátka poldů, někteří se zavřenýma očima, jiní s pohledem upřeným do prázdna, všichni v naprostém tichu. Včera jednoho kolegu srazilo ve sto třiceti kilometrové rychlosti porsche Cayenne, řízené lupiči na útěku. Policista na místě zemřel a za onu akci si vysloužil povýšení in memoriam a minutu ticha. Rok sotva začal a tohle už bylo podruhé, co se zde policajti shromáždili. Podle statistik ročně přichází ke zranění deset tisíc policistů a asi deset jich zranění podlehne, sebevraždy nepočítaje, takže tohle setkání určitě nebylo poslední. Když uběhlo šedesát vteřin, během kterých byli bez slitování předhozeni tváří v tvář realitě své práce, vrátili se ke svým případům.

Na Samův e-mail dorazily výsledky z technického. Mobil Francka Samoye vypovídal o podivné aktivitě. Přesně každé tři hodiny několikavteřinový příchozí hovor. První v devět ráno, poslední v devět večer, všechny spadly do hlasové schránky, ale dotyčný volající žádnou hlasovou zprávu nezanechal, a takhle to probíhalo již třetím dnem. Na náhodu to bylo příliš pravidelné. Po analýze technických buněk, jež se z hovorů daly vyčíst, vyšlo najevo, že se mobil momentálně nachází nedaleko, jen pár ulic od nich. Sam hodil po Ronanovi sedícímu naproti němu a ponořenému do nějakého článku sto let starého časopisu, hrst svorek.

„Nebudu ztrácet čas dalším pokusem vysvětlit ti, co je v telefonním světě technická buňka. Jediný, co potřebuješ vědět, je, že Samoyův mobil je někde poblíž Pré-Saint-Gervais, ve vilové zóně čtvrti Belvédère, v okruhu čtyř ulic.“

„Čí?“

Sam se na něho podíval jako na naprostého debila.

„Franck Samoy! Chlap, kterýho hledáme. Krev ze svetru toho obra. Kurva, včera jsme se viděli s jeho mámou! Seš tu vůbec dneska, nebo je tu tvůj hologram?“

Ronan zavřel časopis a sklepal si z džín svorky.

„Mám rád čtvrť Belvédère, je to jeden z nejprestižnějších koutů třiadevadesátky. Průzkum terénu?“

„Dám vědět Costovi.“

14/

Když ji poprvé uviděl, ještě navíc zezadu, Costa na poslední chvíli naštěstí polkl pozdrav „dobrý den, pane“, a vyhnul se tak nepříjemnému trapasu. O dobrou hlavu ho převyšovala, měla světlé blonďaté vlasy ostříhané na ježka a široká ramena, díky nimž se mohla ucházet o jakékoli místo ve zvláštním útvaru pro boj s kriminalitou či v zásahové jednotce departementu 93. Zelené maskáče a černý flísový svetr jen dotvrzovaly dvojakost její osoby.

Aniž vstala od stolu, velitelka Damiani je vzájemně představila.

„Poručice Johanna De Ritterová, kapitán Costa, šéf Krimi skupiny 1.“

Okamžitě pomyslel na Ronana, který, když se dozvěděl o novém pracovním přírůstku ženského pohlaví, si určitě nepředstavoval tento druh ženy. Bude koukat.

„Vítejte, poručice.“

Zvedla se, po vojensku si stoupla do pozoru a vysekla předpisový pozdrav. Damiani mu nenechala čas zareagovat.

„Tak to by bylo, teď vypadněte z mojí kanceláře. Costo, pomůžete De Ritterové s administrativou a vrátíte se do terénu za tím vaším vykleštěným obrem a za tím, co mu zamazal svetr.“

Oba opustili místnost a ponořili se do jedné z nekonečných chodeb budovy.

„De Ritterová, je to tak?“

„Ano, kapitáne.“

I přesto, že Costa měřil metr osmdesát, musela při hovoru sklonit hlavu.

„OK, nejdřív si ujasníme pár bodů. Já jsem Victor, nebo taky Costa, radši Costa, Victore mi říká máma. V třiadevadesátce jsou dvě Krimi skupiny a téměř všechny vraždy skončej u nás. Já jsem v čele Skupiny 1. Během tvý zkušebky převezmeš stůl poručíka Aubina. Pracoval jsem s ním deset let a jeho odchod je pro všechny rána, takže nečekej otevřenou náruč.“

„Na to jsem zvyklá.“

Costa ocenil její smysl pro humor.

„Patří k nám ještě Ronan. Po Mathiasově odchodu je automaticky druhej nejdůležitější po mně. Moc si nevšímej toho, co říká, pamatuj si jen, že když budeme muset střílet, je dobrý se držet poblíž Ronana. Zacházej s ním opatrně, já osobně ho považuju za doutnající granát.“

„Píšu si.“

„A konečně Sam. Kdybysme museli střílet, Sam je ti k ničemu, zato je jak buldok. Chytí se nějakýho podezřelýho a už ho nepustí. Přenechávám mu
taky všechny technický pátrání, na který já ani Ronan moc nadaný nejsme. Ty si tu musíš najít
svý místo. Sleduj, snaž se držet klapačku, nehrň se dopředu a všechno půjde dobře. Vzpomínáš si na hodiny managementu?“

„Na důstojnické škole to nebyl můj oblíbený předmět, ale pamatuju si na tříměsíční lhůtu.“

„Přesně, devadesát dní pozoruješ. To je čas, kterej potřebuješ na to, aby tě ostatní začali respektovat, nebo aspoň vnímat. Uvidíme od teď za tři měsíce. V čele Krimi skupiny 2 je kapitánka Jevricová. S tou se taky seznámíš, a až ji poznáš, budeš ji nenávidět jako my všichni. Respekt se získává schopnostma, ona se ho snaží získat křikem, výsledek: její tým se neustále obměňuje a jí se nepodařilo vytvořit ani náznak soudružnosti. Je to taková malá tyranka a já se spolupráci s ní vyhýbám, jak to jen jde, ale její chlapi, na rozdíl od ní, jsou všichni dobrý poldové.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Code 93.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.