Poklad z Atlantidy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Agnieszka Stelmaszyková

Poklad z Atlantidy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poklad z Atlantidy

Agnieszka Stelmaszyková

Ilustrace: Jacek Pasternak

Překlad: Michael Alexa

Jazyková korektura: Hana Reslová Dušková

Odpovědná redaktorka: Zuzana Neubauerová

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

Text © Agnieszka Stelmaszyk

This translation of Kroniki Archeo. Tajemnica klejnotu Nefertiti is published by arrangement with Wydawnictwo Zielona Sowa Sp. z o.o.

Translation © Michael Alexa, 2019

Objednávky knih:

www.albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN tištěné verze 978-80-264-2550-2

ISBN e-knihy 978-80-264-2597-7 (1. zveřejnění, 2019)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

Vydalo nakladatelství CPress v Brně roku 2019 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4. Číslo publikace 35 601.

© Albatros Media a. s., 2019. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

KAPITOLA 1

Ve spárech strachu

„Jime, posuň se!“ šeptl Martin přidušeným hlasem.

„Nemám kam!“ odpověděl jeho bratr.

„Nemůže nás přece vidět!“

„Jauvajs! Pozor, pícháš mě fleretem do nohy!“ sykl Jim.

„Tak se kousek posuň! Nebo sem přijde a najde nás!“

Jim pokrčil nohy.

„Tady je ale tma! A dusno!“ vzdychl.

„Kdyby sis ráno vzal čisté ponožky, aspoň by to tady tak nesmrdělo!“ Martin si zacpal nos.

„Ále, vždyť byly ještě dobré,“ bránil se Jim.

„Buď ticho, slyším kroky,“ ukončil Martin hádku.

Ve stejném okamžiku zlověstně zaskřípaly dřevěné schody…

„Do něčeho jsem se zamotal,“ vyjekl Jim. Chvíli zápolil s kusem látky. „Nemohl jsi najít lepší úkryt?“ obrátil se na bratra vyčítavě.

„Tohle je nejlepší úkryt! Tady nás nenajde!“ zašeptal Martin s nosem nahoru.

Skutečně, v té pravé egyptské tmě byla vidět pouze bělma očí obou dvojčat.

„Kde jste?“ ozval se kousek od nich přísný, nepříjemný hlas.

Jim s Martinem ani nedutali.

Uslyšeli blížící se kroky…

Martin sevřel zpocenou rukou jílec fleretu.

„Dřív nebo později vás stejně najdu. Takže by bylo lepší, kdybyste se ukázali rovnou!“ vábil je ten stejný, hrůzostrašný hlas.

Chlapci věděli, že tentokrát už to nebude jen tak.

Jimovi strachem vyschlo v krku. A navíc ho nějaký chuchvalec prachu začal strašně lechtat v nose… Pokoušel se zadržet kýchnutí, ale reflex byl silnější než on a ozvalo se silné…

„He-pčí! He-pčí!“

Martin zbledl.

Jejich dokonalý úkryt přestal být úkrytem…

Dveře staré, mohutné skříně se náhle otevřely, takže nad sebou spatřili rozzuřenou tvář nestvůry pokryté třaslavým slizem…

„Ááááááá,“ vykřikla dvojčata vyděšeně.

„Tady vás mám!“ zaburácel tvor jako uragán.

Odporný sliz stekl z jeho obličeje na ječícího Martina.

„To měly být moje nejlepší prázdniny!“ řvalo strašidlo ze všech sil a třáslo světlými loknami. „Jak teď kvůli vám vypadám?!“

„Docela he-he-hezky,“ vykoktal s nepřesvědčivým úsměvem Martin.

„HEZKY?!“ soptilo hrůzostrašné individuum.

„Máte přece parádní šaty,“ snažil se Jim zachránit situaci, i když jemné bílé šaty byly také celé od zeleného slizu.

Slečna Ofélie sice nebyla žádná příšera, v tomto okamžiku ale byla příšerně naštvaná.

„Který z vás to byl?“ ukázala jim modrou plastovou lahvičku. „Kdo vlil do mého opalovacího krému tu zelenou věc? A co to vlastně je, kruci?“

„Jenom tempera, to půjde dolů jako nic!“ ujišťoval Jim. „Ale my jsme to nebyli,“ dodal okamžitě jako vždycky, když spolu s bratrem něco vyvedli.

„A kdo jiný by mohl mít tak hloupý nápad?!“ slečna Ofélie neměla nejmenších pochyb, že má skutečné viníky přímo před sebou.

„Eee…“ koktal Martin, „vždyť tempery tady má jenom Anička…“ podíval se na slečnu Lýčkovou významně.

„Vím moc dobře, koho potrestám. Upalujte do kuchyně!“ Slečna Ofélie rázně ukázala směr. „Za trest umyjete podlahu! Já se zatím osprchuju. A až se vrátím, podlaha se bude lesknout jako zrcadlo!“ přikázala.

Jim s Martinem si zhluboka povzdechli. Věděli, že tu prastarou terakotovou podlahu v kuchyni budou muset vydrhnout velikým škaredým rejžákem…

„Třeba ji za nás umyje Alkména,“ zamumlal toužebně Jim, když si vzpomněl na sympatickou hospodyni, paní Zarkadakisovou, majitelku domu, ve kterém Ostrovští s Gardnerovými bydleli.

„Alkména vám nepomůže, to si pište! Varovala jsem ji!“ odpověděla Ofélie, která zrovna zmizela v koupelně. Musela mít asi šestý smysl, protože vždycky všechno slyšela a vždycky všechno dokázala předpovědět.

Bohužel, nedokázala předpovědět jedno, a to, jak těžké bude zelenou barvu smýt. A dvojčata díky tomu musela drhnutím podlahy strávit víc času. Záviděli Mary Jane, Aničce a Barťasovi, kteří seděli na pláži nad safírovým mořem a určitě se parádně bavili, protože právě proto na Krétu letošního léta přijeli…

KAPITOLA 2

Tajný výzkum

Na palubě jachty vplouvající do přístavu v řeckém Pireu zazvonil satelitní telefon. Štíhlý, elegantní muž okamžitě poznal číslo, které se na displeji objevilo.

„Našli jste?“ zeptal se bez okolků a zdvořilostí.

„Pane profesore,“ odpověděl vzrušený hlas ze sluchátka, „asi jsme něco našli. Vypadá to jako obchodní loď, ale dochoval se pouze náklad, dřevo už je všechno zničené a…“

„Jaký náklad?“ přerušil profesor hlas netrpělivě.

„To přesně nevíme. Je vidět desítky amfor, ale žádnou jsme ještě nevytáhli. Zatím zkoumáme všechno zevnitř Seléné. Potápěči nastoupí později, až budeme mít jistotu, že je to bezpečné.“

„Dobrá,“ souhlasil profesor. „Ukázal sonar nějaké anomálie?“ zeptal se rychle. „To, co hledáme, může být zahrabané hluboko v písku,“ připomněl.

„Měli jsme drobnou nehodu sonaru, ale všechno už je v pořádku,“ oznámil hlas ve sluchátku. „Zatím neukázal nic zvláštního.“

„Možná bychom měli rozšířit oblast pátrání,“ navrhl profesor.

„S tím porostou náklady,“ odpověděl mu ten druhý.

„S penězi si nedělej těžkou hlavu, o ty se postarám já,“ řekl profesor důrazně. „Náš sponzor je bohatý a štědrý. Dá nám tolik peněz, kolik budeme chtít, ale pod podmínkou, že se ta socha najde!“

„Uděláme všechno, co je v našich silách…“

„Za pár dní k vám přijedu,“ oznámil profesor. „Osobně se podívám, jak práce pokračují, a prohlédnu si odkrytý vrak. Přivezu také nejnovější akustický skener. Pomůže vám s trojrozměrným obrazem mořského dna a s hledáním.“

„Všichni budou moc rádi,“ rozesmál se hlas ve sluchátku, třebaže mu větší radost udělal nový skener než ohlášená návštěva velmi přísného profesora.

„A pamatuj,“ zdůraznil vědec, „veškerý výzkum děláme potají. Nechci žádné nezvané hosty, a už vůbec žádné čumily!“ houkl drsně do sluchátka a zavěsil.

KAPITOLA 3

Schůzka na Akropoli

Athéna Papadopulisová stála na vrcholku Akropole u vstupu do komplexu slavných chrámů. Na levé straně se nacházela Pinakotéka, na pravé malá svatyně Niké, upomínající na vítězství nad Peršany.

Toho dne byla obloha bez mráčku a vzduch neobyčejně čistý a průzračný. Athéna si zaclonila rukou oči a pohlédla na přístav v Pireu, na který bylo odsud vidět. Profesor Flemming by už měl být na místě. Připlul do Řecka předchozího dne a měl s Athénou domluvenou schůzku právě na Akropoli, nedaleko slavného Parthenonu. Athéna neměla ani ponětí, proč se s ní profesor nechtěl sejít v nějaké útulné restauraci, kde podávají chlazené nápoje, ale zrovna na vrcholu tohoto kopce, kde se to hemžilo turisty a teplota dosahovala třiceti stupňů Celsia. Ale z toho, co slyšela, byl profesor velký milovník starověku, i když byl tak trochu podivín. To by vysvětlovalo, proč s ní chce mluvit zrovna zde.

„Možná už na mě čeká,“ napadlo ji a pomalu vyrazila směrem k Parthenonu. Upřímně řečeno, nikdy dřív profesora neviděla a neměla tušení, jak ho pozná.

„Parthenon je ztělesnění Periklových vizí,“ dolehl k ní hlas jednoho z mnoha průvodců provázejících skupinku zpocených turistů. „Chrám zasvěcený patronce Athén byl postaven na tomto těžko přístupném kopci, aby byl vidět už z dálky a aby v čase nepokojů posloužil jako úkryt pro městské občany.“ Průvodce mluvil a účastníci výletu cvakali fotky, natáčeli kamerami a telefony.

„Ach, ti turisti!“ Athéna zavrtěla hlavou. „Přišel jsem, viděl jsem, vyfotil jsem!“ vyprskla pohrdavě a obešla návštěvníky.

Periklés

žil v 5. stol. př. n. l. Byl to významný athénský politik a vojevůdce. Během své třicetileté vlády upevnil athénskou demokracii a zavedl mnoho reforem. Po válce s Peršany opravil poničené Athény a přístav v Pireu. Byl také mecenášem umění a vědy. Shromáždil kolem sebe velké filozofy a umělce. Z jeho iniciativy byl na Akropoli postaven Parthenon, Propyleje a mnoho dalších velkolepých budov, přičemž se použilo mnoho novátorských technologií. Stavbou pověřil slavné architekty, sochaře a malíře, jakými byli Iktinos, Kallikratés či Feidiás. Periklés zemřel na epidemii, která v Athénách propukla.

Nakonec přišla k Parthenonu. Právě zde se ve starověku nacházela socha její jmenovkyně, bohyně Athény. Bohužel se do dnešní doby nedochovala.

Parthenon je dnes pouze zlomek budovy, kterou nechal postavit Periklés, i nadále ale fascinuje klasickou formou a krásou. Athéna uznale hleděla na ozdobné vlysy a štíhlé sloupy, které byly vzorem a inspirací pro celé generace výtvarníků a architektů. Teprve po chvíli se probrala ze zamyšlení a vzpomněla si, proč sem ve skutečnosti vlastně přišla.

Profesor Barry Flemming z Výzkumného centra podvodní archeologie na Nottinghamské univerzitě ji přizval ke spolupráci. Byla poctěná, že si ji britský vědec vybral z celé řady pracovníků Řecké agentury mořské archeologie. Žena se pozorně rozhlédla. Představovala si profesora jako pána s hůlkou v důstojném věku. Byla proto překvapená, když k ní přistoupil hezký muž, vůbec nebyl šedivý a rozhodně nebyl v důstojném věku. Byl sportovní postavy a měl okouzlující úsměv džentlmena. A i když bylo horko, měl na sobě světlý, elegantní letní oblek. Nosil černé brýle a oranžového motýlka se zlatými flíčky.

„Paní Athéna Papadopulisová?“ zeptal se profesor, nečekal na odpověď a sám se představil. „Jsem Barry Flemming.“

„Moc mě těší.“ Athéna mu podala ruku na přivítanou. „Jak jste mě poznal?“ přimhouřila oči.

„Jste nejkrásnější žena na Akropoli, takže jsem hned věděl, za kým mám jít,“ odpověděl profesor s neobyčejnou galantností.

Athéna se rozpačitě usmála a automaticky si upravila svoje kudrnaté havraní vlasy. Ještě nikdy jí nikdo neřekl, že je krásná, protože žádná kráska nebyla. Měla trochu křivý nos, byla malá a k postavě modelky měla daleko. Věnovala se práci a o svůj vzhled nedbala. Jediná extravagance a slabůstka, jakou měla, byla záliba ve špercích, které vypadaly jako antické. Proto jí uši zdobily dlouhé náušnice a na zápěstích cinkaly náramky.

„Co takhle kdybychom šli na procházku do Jeskyně nymf?“ navrhl profesor a zdvořile nabídl Athéně rámě, které žena ochotně přijala. Pak vyrazili na dlouhou procházku po promenádě kolem Akropole.

„Proč přesně jste nyní na Krétě?“ zeptala se. Dosud se jí na tohle téma nepodařilo zjistit téměř nic.

„Vedu archeologický výzkum pod vodou,“ odpověděl profesor.

„To je báječné,“ řekla Athéna uznale. „A jak bych vám mohla pomoct já?“

Profesor počkal, až se od nich vzdálí skupinka turistů, a pak řekl tlumeným hlasem:

„Pročesávám mořské dno, pátrám po jisté velmi významné lodi. Na její palubě by mohl být vzácný náklad, ale to…“

Odmlčel se, upravil si brýle a významně se na ženu podíval.

„Umíte držet jazyk za zuby?“

„Ale ano, jistě,“ přikývla Athéna energicky.

„Myslel jsem si to, proto jsem si vás také vybral,“ usmál se, načež pokračoval šeptem: „Hledáme jistou obrovskou sochu vytvořenou celou z ryzího zlata…“

Athéna vytřeštila oči.

„Asi chápete, že tahle informace je důvěrná a nikdo se to nesmí za žádnou cenu dozvědět. Jakmile zmíněný náklad nevyčíslitelné hodnoty objevím, celý jej předám řeckému muzeu. Ale jestli ještě předtím nějací lovci pokladů zavětří snadný lup, rozkradou všechno, než stačíme cokoliv vyzkoumat. Musíte chápat, že diskrétnost je v tomto případě prioritou číslo jedna…“

Athéna hlasitě polkla.

„Ale samozřejmě! Moje země by takovým objevem spoustu získala,“ ucítila příliv vlastenectví. Zároveň se někde v koutku duše objevilo ještě něco… touha po slávě. Ona, Athéna Papadopulisová, by byla proslavená po celém světě! Ten okouzlující profesor jí opravdu spadl z nebe. Athéna si okamžik připadala jako Sofia Engastromenosová, která se stala ženou slavného objevitele Heinricha Schliemanna. Dějiny se rády opakují, možná mě tedy také čeká štěstí a sláva po boku profesora Flemminga. Nebyl sice Němec, ale Angličan. Možná to ale bylo o to lepší? přemýšlela Athéna.

Heinrich Schliemann

se narodil 6. ledna 1822 v Německu. Od raného dětství snil o tom, že objeví bájnou Tróju z Homérových knih. Z finančních důvodů absolvoval pouze základní školu. Neobyčejná síla charakteru a fenomenální jazykové schopnosti však způsobily, že si samostatně zaplnil mezery ve vzdělání. Ovládal čtrnáct jazyků včetně latiny a řečtiny. Vypracoval si zvláštní metodu, díky níž si osvojil cizí jazyk během pouhých pár týdnů. Začínal od píky, díky své neobyčejné svědomitosti a píli se mu však podařilo prací v Rusku vydělat velké jmění. Schliemann zbohatl také v rámci zlaté horečky v Kalifornii. Stal se z něj zámožný člověk a od té doby začal uskutečňovat své dětské sny. Usadil se v Athénách a oženil se s krásnou Sofií Engastromenosovou. V letech 1871–1882 započal spolu s manželkou jako amatérský archeolog vykopávky na Hisarliku v Malé Asii na území dnešního Turecka. S Homérovou Iliadou v ruce hledal Tróju, třebaže ani odborníci nevěřili v její existenci a považovali ji pouze za výplod fantazie starověkého básníka. K překvapení celého světa Schliemann i přes všechny nesnáze vykopal ruiny Tróje a nalezl „Priamův poklad“, který se skládal z více než osmi tisíc předmětů ze zlata, stříbra a bronzu. Patřily mezi ně překrásné šperky, nádobí i zbraně. Heinrich Schliemann zemřel v roce 1890.

Cítila, že udělá cokoli, aby mu pomohla ten zázračný poklad objevit…

O souboji Athény s Poseidonem

Jak praví legenda, zakladatelem Athén byl král Kekróps. Pod jeho moudrou vládou se městský stát rozvíjel a vzkvétal. Proto se o něj začali zajímat olympští bohové – Athéna a Poseidon. Oba se chtěli stát patronem zámožné polis. Bohové se nechtěli znesvářit, a proto poprosili athénské občany, aby si patrona zvolili sami. Smrtelníci měli za ušima a prohlásili, že vyberou toho, kdo jim věnuje cennější dar. Poseidon zarazil svůj trojzubec do skály Akropole a okamžitě z něj vytryskl pramen. Jenomže voda byla slaná a nedala se pít. Athéna zabodla kopí vedle slaného pramene, kde vyrostl první olivovník. Byl to velmi cenný dar. Nebylo tedy nic divného na tom, že se patronem města stala právě Athéna.

KAPITOLA 4

Sedmikrásky a starověká tajemství

Zatímco se Anička, Mary Jane a dvojčata vyvalovali na zlatavé pláži v tichém zálivu, Barťas se rozhodl jít si prohlédnout ruiny starověkého chrámu na vrcholku příkrého útesu.

„Za půl hodinky jsem zpátky!“ oznámil optimisticky kamarádům a sám vyrazil na cestu.

„Mně se dneska na žádnou výpravu nechce,“ zabručela Mary Jane. Svázala si vlasy do copu, aby odhalila krk, zkontrolovala, jestli jí nové plavky dobře sedí, a lehla si naznak na ručník. „Chtěla bych trochu lenošit a taky se opálit pěkně dohněda.“

„Vždyť ty se vždycky spálíš, že jsi jako rak!“ připomněl jí Martin, který byl za hromadou písku sotva vidět. Spolu s Jimem stavěli hrad.

„Koupila jsem si dobrý opalovací krém, tentokrát budu mít moc hezkou barvu,“ nedala se Mary Jane.

Bratři usoudili, že bude lepší si z ní neutahovat, a soustředili se na svůj hrad. Tím spíš, že měli na prstech pořád puchýře od rejžáku – památku na jejich poslední žertík, kdy si vzali do parády slečnu Ofélii.

Když Jim s Martinem stavěli opevněný hrad, Anna se slamáčkem na hlavě a v oranžových šatech malovala do Archeologické kroniky indigové moře a bílé útesy, které z obou stran záliv obklopovaly. Na vrcholku hor se za jejími zády nacházel okouzlující dům, ve kterém, daleko od hotelů nacpaných k prasknutí, se Ostrovští s Gardnerovými usadili. Anička si v něm připadala stejně dobře jako v Jantarové vile v jejich rodném Královském Zálesí.

Když se konečně Barťas po hodině namáhavého šplhu v hrozném vedru octl u vchodu do chrámu, pochopil, že toho ze stavby moc nezůstalo. Pouze zbytky zdiva a dva mramorové sloupy, které vypadaly, jako by podpíraly modř nebe. Napřed ruiny obešel, pak se posadil na převrácený fragment sloupu a zamyslel se. Dumal, jak ve starověku dokázali postavit budovu, jako je tahle, na strmém úbočí. Určitě jim pomohl nějaký hrdina – zasmál se Barťas v duchu. Když otočil hlavu, všiml si, že malí Gardnerovi začali dovádět v mělké vodě zálivu. Sám dostal chuť na osvěžující koupel v moři, a tak se rozhodl k návratu.

Barťas rázoval po úzké pěšince z útesu a pořád se v duchu usmíval. Na okraji úbočí si všiml narůžovělých sedmikrásek. Napadlo ho, že se Anna s Mary Jane určitě budou trochu zlobit, že byl tak dlouho pryč, a tak se rozhodl, že jim natrhá pár květin.

„Sedmikrásky by je měly udobřit,“ řekl si.

Opatrně si dřepl a začal trhat květiny. Těsně vedle drnu, ze kterého vyrůstaly, se černala vrstvička sypkých sazí. Barťas si je prohlédl pozorněji.

„Hm…“ zamručel a zaujatě se zamračil.

Rozetřel tmavý prášek mezi prsty. Vtom si vzpomněl, kde už něco podobného viděl. Dřív, když byl malý, jednou se vydal s rodiči na Vesuv v Itálii. Dobře si pamatoval, jak tenkrát usazenina vypadala. Proto si byl nyní skoro jistý, že má před sebou nějaký druh sopečného prachu. Oprášil si prsty a už už se chystal vrátit k sedmikráskám, když si všiml, jak z vulkanické masy trčí lesklý plochý předmět. Zaujatě jej začal vyhrabávat. Musel se mít přitom na pozoru, poněvadž útes byl na tomto místě strmější než od zálivu a pod ním se nacházela hluboká úžlabina.

Nakonec se mu podařilo vydloubat z černého prachu nevelký oválný předmět připomínající brož.

„To je určitě gema!“ Barťasovi se zatajil dech.

Glyptika

je umělecký obor výroby pečetí. Do drahokamů či polodrahokamů se vyrývaly ornamenty či nápisy. Po obtisknutí pečetě (například do roztaveného vosku) vznikl negativní obraz původního vzoru.

Gema

je drahokam nebo polodrahokam ozdobený vyhloubeným nebo vypouklým reliéfem. Pokud byly vzory vyhloubené, kámen se nazýval intaglio, pokud vypouklé, nazýval se kamej.

Něco podobného viděl před několika dny v muzeu v Athénách. Tahle gema ale vypadala úplně jinak než ozdoby v muzejních vitrínách. Byl to růžový achát vsazený do zlata. Povrch achátu zdobil vypouklý reliéf. Znázorňoval hlavu býka se zlatými rohy a pod ní stál nesrozumitelný nápis. Zato vedle byla s neobyčejnou pečlivostí ztvárněna starověká loď, která se kolébala na hřívě obrovské, vzbouřené vlny, jako by se loď potýkala se šílenou bouří.

Barťas se rozhodl, že svůj nález předvede kamarádům. Podíval se na hodinky a uvědomil si, že dívky musí být touto chvílí vzteky bez sebe – už byl pryč přes půldruhé hodiny. Schoval záhadnou gemu do vysloužilé tašky přes rameno a shýbl se, aby ještě utrhl pár sedmikrásek jako omluvu.

Vtom křehká skála, na které stál, náhle povolila, s lomozem se začala hroutit a kameny a celé kusy horniny se z ní řítily přímo na dno soutěsky.

Barťas vykřikl, zachvěl se a začal padat z útesu…

Na poslední chvíli se prsty chytil vystouplého kamene, a zatímco visel na skále, nohama se pokoušel najít oporu.

„Ale do prčic!“ zaklel, i když mu to nebylo k ničemu.

Cítil, jak mu každou vteřinou proudí do rukou zvednutých nahoru méně a méně krve, takže v nich má čím dál méně síly.

„Dlouho to nevydržím,“ zabručel zoufale.

„Co to tu vyvádíš?“ uslyšel znenadání někde nad sebou hlas.

Zaklonil trochu hlavu a všiml si nad sebou opáleného obličeje nějaké dívky.

„Jen tak si tady visím a dívám se, jaký je výhled…“ vypravil ze sebe namáhavě. „Ty jsi anděl?“ zeptal se pro jistotu a zahleděl se do hřejivých očí jantarové barvy.

Dívka se rozesmála.

„Pokud vím, tak anděl nejsem. Ale co kdybys s tím rozhlížením přestal a podal mi ruku, abych ti pomohla?“ vztáhla k němu ruku.

„Ano. Myslím, že už jsem se nakoukal dosyta,“ odpověděl Barťas a s úlevou popadl spásnou ruku. Když po chvíli stál v bezpečí na pěšince, špinavými prsty si automaticky prohrábl světlé vlasy a zanechal v nich tmavé šmouhy.

„Jsem ti zavázán, přišla jsi opravdu na poslední chvíli,“ usmál se a bylo vidět, jak si oddechl.

„Měl jsi štěstí, že jsem byla tady kousek a zaslechla tvůj výkřik,“ oplatila mu neznámá dívka úsměv.

„A když nejsi anděl, pak jsi kdo?“ vyzvídal Barťas. „Rád bych věděl, komu jsem vděčný za záchranu života,“ uklonil se rytířsky.

„Jmenuji se Klejto,“ odpověděla dívka ve světlých šatech. Muselo jí být zhruba stejně jako Mary Jane. „Bydlím kousek odsud. A ty?“ zeptala se a shrnula si z tváře dlouhé černé vlasy. „Určitě bydlíš v domě Alkmény Zarkadakisové.“

„Ano, se sestrou a s přáteli,“ potvrdil Barťas. „Jak to víš?“

Klejto se rozesmála.

„Do téhle části Panorma jezdí turisti málokdy. Mají radši hotely. Takže nebylo těžké si vás všimnout.“

„To je pravda,“ usmál se Barťas.

„Musím už běžet, čeká na mě babička. A jestli budeš zase obdivovat výhled, tak dávej pozor, abys nespadl,“ varovala ho Klejto.

„Ve skutečnosti jsem trhal sedmikrásky,“ přiznal se Barťas zahanbeně a ukázal pomuchlanou květinu, která mu jako jediná nějakým zázrakem zůstala v ruce.

Klejto překvapeně vytáhla obočí.

„Ty jsi ale romantik,“ zahihňala se.

„To tedy nevím,“ začervenal se Barťas. „Vezmi si ji, prosím, nic jiného nemám,“ podal jí zbídačenou sedmikrásku.

„Děkuji.“ Klejtiny tváře se mírně začervenaly. „Tak už pojďme,“ pokynula hlavou, aby zakryla rozpaky.

Jak scházeli z kopce, v jednom kuse si povídali. Barťas se dozvěděl, že dívka většinou žije v Athénách a teď je na prázdninách u babičky a dědečka.

„Můj děda je rybář a každý den za svítání vyplouvá na moře. A zná také spoustu příběhů o řeckých bozích a hrdinech,“ pochlubila se.

„To bych si rád poslechl,“ přidal se Barťas nesměle.

„Opravdu?“ Klejto měla radost. „V tom případě tě i s kamarády zvu. Přijdu pro vás zítra odpoledne.“

„Och, to by bylo super!“ Barťas se nemohl dočkat návštěvy dědečka a… Klejto.

Protože už sešli z útesu, dívka se rozloučila a odběhla směrem ke svému domu obklopenému olivovým hájem a drobnými pomerančovníky. A Barťas se pomalu vydal směrem na pláž.

Jakmile ho Anička zahlédla, odhodila stranou Archeologickou kroniku, do které už dávno přestala psát a malovat.

„Kde jsi byl tak dlouho?“ zeptala se trochu podrážděně.

„Ále… Tam, nahoře… Tedy v ruině chrámu…“ Barťas byl nebývale popletený.

„A tobě se něco stalo?“ Mary Jane se silnou vrstvou opalovacího krému na červeném, spáleném nose si ho podezíravě prohlížela. „Vypadáš nějak divně.“

Její kamarád měl poškrábanou tvář, špinavé kraťasy, roztržené tričko a zvláštní nepřítomný výraz.

„Aha, tohle…“ Barťas si teprve teď všiml díry v tričku. „Měl jsem takovou nehodu,“ mávl rukou, jako by to vůbec nestálo za řeč.

„Jakou nehodu?“ Anička se na bratra podívala starostlivě.

„Všechno je v pořádku,“ přesvědčoval je. „A seznámil jsem se s jednou dívkou, Řekyní,“ dodal.

„Dívkou?“ Mary Jane se naježila a bezděčně si začala stírat krém z nosu. „Tak proto jsi byl tak dlouho pryč!“ řekla vyčítavě. Barťas si toho nevšímal.

„Jmenuje se Klejto,“ pokračoval.

„Klejto? Co je to za jméno?“ podivila se Mary Jane. Rychle přes sebe přehodila svoji barevnou tuniku a ucítila, že po dlouhém opalování má jako vždycky spálená také záda.

Jim s Martinem ten rozruch uslyšeli, a tak ze zvědavosti vystrčili svoje pihovaté obličeje z obrovské díry, kterou si vykopali, aby se mohli schovávat ve stínu.

„Její dědeček je rybář a zná spoustu zajímavých příběhů. Klejto nás k sobě pozvala.“

„Jé, to je prima,“ zajásala Anna.

„Možná nás její děda vezme na ryby?“ Dvojčata se na sebe podívala toužebně. „Třeba bychom viděli na vlastní oči delfíny!“ Martin měl takovou radost, že div nevyskočil z díry.

„Posledně jsi chtěl na vlastní oči vidět krokodýly a víš, jak to skončilo!“ připomněla mu Mary Jane tu hrůzostrašnou příhodu, ke které došlo před několika měsíci.

„Ale delfíni jsou přece něco úplně jiného než krokodýli!“ povzdychl si Martin. „Jsou přátelští, rádi si hrají a nejsou lidožraví,“ pokrčil rameny. „Mohla by sis je vyfotit,“ snažil se sestru přechytračit.

„To je fakt! Z rybářské lodi by byly hezké záběry.“ Mary Jane začala přicházet chytání ryb na chuť. „Tak kdy nás s tou Klejto seznámíš?“ otočila se na Barťase.

„Přijde pro nás zítra odpoledne,“ odpověděl.

Pak si najednou na něco vzpomněl. Sáhl do tašky a vyndal z ní tajuplný předmět.

„Podívejte, co jsem našel na úbočí,“ ukázal. „Myslím, že je to starověká ozdoba, gema. Je to opravdu mistrovský kousek, achát ve zlatě, asi tři centimetry dlouhý,“ ocenil znaleckým okem. „Byla zahrabaná ve vrstvě sopečného prachu,“ dodal.

Všichni se kolem něj shromáždili.

„Tady ale žádná sopka není. Tak odkud ten prach je?“ vyptávala se Mary Jane.

„Nemám tušení,“ pokrčil Barťas rameny.

„Je jiná než gemy, které jsme viděli v muzeu,“ všimla si Anička. „Je na ní vyřezaná býčí hlava, loď a nějaké znaky.“

„Přesně tak, taky jsem si toho všiml. Připadá mi, že je plná tajemství.“

„Ukažme ji rodičům, třeba tu záhadu objasní,“ navrhl Jim.

„To ne!“ zaprotestovala náhle Anička. „To se zase slečna Ofélie dozví, že jsme něco našli. Rozzuří se a bude za námi všude lézt, čmuchat a hlídat, jestli jsme se do něčeho nenamočili. Lepší by bylo jí nekazit prázdniny,“ usmála se dívenka s výrazem kočky, která umí zatnout drápky pěkně hluboko.

Barťas gemu obracel v prstech.

„Možná bude její tajemství znát dědeček Klejto,“ řekl zamyšleně.

KAPITOLA 5

Stříbrný medailon

Spyros Dimitrios byl rybář tak dlouho, co se pamatoval. Prožil nejednu bouři a nejednu mořskou příhodu. Rád o nich své rodině a známým vyprávěl.

Pozdě odpoledne Spyrosova vnučka, Klejto, přivedla svoje nové kamarády.

„Už jsme tady, dědečku!“ volala vesele.

Rybářův dům, stejně jako většina ve vesnici, byl natřený na bílo. Okenice byly blankytné jako nebe a celý tonul v kaskádách drobných růžových květů bugenviley. Zamyšlený Spyros seděl na lavičce a bafal z oblíbené dýmky. Jakmile zaslechl vnuččin hlas, otočil hlavu směrem k přicházejícím dětem. Měl hnědou kůži, opálenou od slunce, na sobě tmavé kalhoty a volnou světlou košili s vyhrnutými rukávy.

V černých šatech a s černým šátkem na hlavě vyšla z domu Klejtina babička Helena. Přivítala hosty, pak přinesla baklavu, výtečný voňavý moučník s medovou nádivkou s ořechy a skořicí.

Děti se posadily ke Spyrosovi k podlouhlému zahradnímu stolu. Mary Jane všechny vyfotografovala a poté běžela do zahrady fotit vonící pomerančovníky.

Spyros Dimitrios a jeho manželka neuměli anglicky, proto jim jejich vnučka tlumočila.

„Dědeček se ptá, jak se vám na Krétě líbí,“ obrátila se Klejto na kamarády.

„Hrozně moc!“ kýval Barťas nadšeně hlavou a potom se plácl otevřenou dlaní do čela. „Zapomněl jsem na to jako na smrt! Chtěl jsem tvému dědečkovi něco ukázat,“ řekl a vytáhl z tašky oválnou gemu. „Našel jsem to včera v ruinách chrámu,“ usmál se, „ale zapomněl jsem ti o tom říct,“ podíval se rozpačitě na Klejto.

„Protože jsi měl oči jenom pro ni,“ zachichotal se Jim a Barťas ho zpražil pohledem.

„Nemám tušení, kde se tam vzala,“ vrátil se k přerušenému rozhovoru. „Navíc byla ve vrstvě sopečného prachu. Má zvláštní zdobení…“

„Je moc pěkná!“ pronesla Klejto zaujatě. Pečlivě si gemu prohlédla a pak ji podala dědečkovi.

Starý rybář se na plochý oválek pozorně zadíval. Párkrát zabafal z dýmky, načež se hluboce zamyslel. Delší chvíli na nikoho nepromluvil. Vypadal jako nehybná bronzová socha. Nakonec se pohnul, znovu vzal do pusy náustek dýmky, vypustil obláček dýmu a začal mluvit v řečtině.

Klejto překládala každé jeho slovo:

„Dědeček říká, že kdysi dávno došlo k velké katastrofě. Na ostrově Théra se probudila sopka. Její výbuch byl tak silný, že zničila část ostrova, a ohromný černý oblak prachu zasáhl dokonce i Krétu. Ty sopečné usazeniny, které Barťas objevil, mohou pocházet z té doby.

Sopečná kaldera

je obrovská prohlubeň, která vzniká mimo jiné prostřednictvím výbuchu, při němž dojde ke zničení horní části sopečného kuželu.

„Ostrov Théra, to je dnešní Santorini v souostroví Kyklad?“ chtěla se ujistit Anička. Zrovna včerejšího dne studovala atlas a průvodce.

„Přesně tak,“ přikývla Klejto. „Tam je nádherně. Určitě se musíte na Santorini podívat,“ dodala.

„A ta sopka tam pořád je?“ zajímal se Jim.

„Její srdce se propadlo a celý střed ostrova se spolu s ním zřítil do moře. Zůstala pouze kaldera plná vody a dva malinké ostrůvky na ní,“ vysvětlovala Klejto.

Spyros Dimitrios působil, jako by rozhovor dětí neslyšel. Zadumaně kouřil dýmku a neustále si prohlížel záhadnou gemu. To neušlo Barťasově pozornosti. Měl pocit, že jim Řek neprozradil všechno. Barťas si pomyslel, že Spyros určitě umí číst myšlenky, když se na něj pronikavě podíval. A potom dodal ještě něco a přitom potřásal zlatou placičkou.

Vnučka se překvapeně na dědečka podívala.

„Co to řekl?“ dotíral Martin.

„Že je to Poseidonova pečeť,“ přeložila Klejto.

Ve stejné chvíli se Mary Jane vrátila z pomerančovníkového háje.

„Poseidonova?“ zopakovala překvapeně, když zaslechla poslední dvě slova rozhovoru.

„To tvrdí dědeček a má určitě pravdu,“ zdůraznila Klejto, i když sama nevěděla, co tím myslí. Chvíli si něco se Spyrosem špitala a její oči se zvětšovaly a byly čím dál zářivější.

„Dědeček si pamatuje jeden příběh, který se vyprávěl z generace na generaci. Říká, že před několika tisíci lety obyvatelé Santorini schovali na Krétě jistý poklad. Prý to byla,“ dívka zatajila dech, „Poseidonova socha ze svatyně na Atlantidě…“

„Ježkovy oči a všecky bodliny k tomu!“ zvolal Jim.

Minoové

Minojskou kulturu objevil na počátku 20. století archeolog Arthur Evans. Minoové, pojmenovaní dle legendárního krále Minoa, vytvořili bohatě rozvinutou civilizaci. Na Krétě a několika dalších ostrovech stavěli rozlehlé, mnohapodlažní palácové komplexy, ve kterých žili tamější panovníci. Spodní patra a palácové sklepy sloužily také jako zásobárny jídla a různých dalších surovin. Minoové byli zdatní řemeslníci a používali vlastní písmo, označované jako lineární písmo, které se dodnes nepodařilo zcela rozluštit. Minojská města neměla obranné zdi ani jiné opevnění, takže se zdá, že jejich obyvatelé žili v míru a blahobytu. Konec minojské kultury způsobilo zemětřesení a mocná erupce sopky na ostrově Théra kolem roku 1600 př. n. l. Útok Achájů v roce 1550 př. n. l. znamenal definitivní zánik této civilizace. Přesto položila základní kámen řecké civilizace.

„Cha, cha, cha… Moc hezká pohádka,“ rozesmál se Martin.

„To není žádná pohádka!“ nafoukla se Klejto.

„Když se nad tím pořádně zamyslíme, žádný nesmysl to není,“ prohlásil Barťas. „Obyvatelé Santorini byli určitě Minoové, stejně jako obyvatelé Kréty. A spousta lidí ztotožňuje minojskou civilizaci právě s Atlantidou! Poseidonova zlatá socha by mohla být důkazem existence tohoto ztraceného ostrova!“ zaleskly se chlapci oči.

„Jenomže kde je?“ zamračila se Mary Jane.

„Ještě nikdy nikomu se nepodařilo ji najít,“ pokračovala Klejto. „Už ve starověku sochu hledal Julius Caesar, a po něm dokonce i Napoleon Bonaparte. Ale žádnému z hledačů se nepodařilo přijít pokladu Atlantiďanů na stopu. Podle legendy jsou potřeba k jejímu nalezení dvě pečetě…“

Gaius Julius Caesar

se narodil 12. července 100 př. n. l. Byl to zdatný politik, spisovatel, vynikající vojevůdce a diktátor. Porazil galské a germánské kmeny, které ohrožovaly Řím, následně dobyl jejich území a připojil je k římskému impériu. Vděčíme mu za reformu kalendáře, která s drobnými změnami funguje dodnes. Caesarův rodový přídomek přešel do monarchické titulatury a stal se označením vládce (císař). Julius Caesar byl zavražděn svými politickými protivníky o březnových idách, tedy 15. března 44 př. n. l.

Klejto se odmlčela. Chvíli nato dodala rozechvělým hlasem: „Dědeček si myslí, že tohle je… jedna z nich!“ ukázala na gemu.

„Jak by mohl vědět, že zrovna tohle je ta pečeť, když ji určitě nikdo neviděl tisíce let?“ Nedalo se říct, že Jim nemá logické uvažování v malíčku.

Klejto si vyměnila s dědečkem několik slov.

„Prostě to ví a basta,“ uzavřela debatu.

„Takže, moment… Jestli tomu dobře rozumím…“ Barťas se kousl do rtů. „Znamená to, že máme jednu ze dvou pečetí, které nás mohou přivést k legendárnímu pokladu?“ zeptal se.

Napoleon Bonaparte

se narodil 15. srpna 1769 v Ajacciu na Korsice. Byl jedním z nejvýznamnějších vojevůdců a vojenských stratégů všech dob. Jedni ho vnímali jako revolucionáře toužícího přinést celému světu řád a svobodu, jiní v něm viděli despotu. V Itálii svolal Polské legie. V roce 1807 vytvořil Varšavské knížectví, ale nesouhlasil s navrácením plné suverenity Polsku (které bylo v té době rozdělené mezi tři sousední mocnosti). Angličané jej nechali odvézt na Ostrov sv. Heleny, kde 5. května 1821 zemřel.

„Mhm…“ přikývla Klejto.

„Takže nám jedna chybí,“ chytila se toho Mary Jane.

„V tom případě ji musíme najít!“ zvolala Anna. „Prázdniny jsou prázdniny, ale nemůžeme se přece válet na pláži donekonečna!“ dala sebevědomě ruce v bok. „Třeba najdeme poklad Atlantiďanů jako první!“

„Asi nebudete jediní, kteří ho tady budou hledat,“ přidala se Klejto s tajemným výrazem. „Teď začínám rozumět všemu,“ povzdychla si ztěžka.

„Co tím myslíš?“ zajímal se Barťas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poklad z Atlantidy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.