Řád sladkého sněhuláka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.pasparta.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivona Březinová

Řád sladkého sněhuláka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Děkuji profesoru MUDr. Zdeňku Šumníkovi, Ph.D., za cenné rady při dokončování rukopisu a všem jeho pacientům přeji správnou hodnotu cukru v krvi. Mé poděkování patří také Ing. Marku Novákovi a Michaele Žačkové, kteří se podíleli na vzniku pracovních listů ke knize.

Přidej!

„Přidej, Přemku!“

Pokusil se zvýšit rychlost, ale moc to nešlo. Bál se zvednout hlavu a podívat se, jak daleko je vrchol kopce, na který měli vyběhnout. Úpěnlivě zíral jen kousek před sebe na strmou cestičku plnou drolivých kamínků. Ještě před chvílí viděl paty Zdendových běžeckých bot. Teď už mu zmizely ze zorného pole. Kluci mu utekli. Vážně je ze všech nejpomalejší?

„Tak co je s tebou?“

Nevěděl. Neměl sílu ani pokrčit rameny.

„Nezastavuj!“

Trenérův hlas byl plný roztrpčení. Přemek zaťal zuby a pokusil se k neuzvednutí těžké nohy přimět k dalšímu běhu. Vážně, co to s ním je? Pravda, poslední dobou sportu moc nedal. V zimě byl dvakrát za sebou nemocný, ani na lyže kvůli tomu nemohl. A pravidelné tréninky v tělocvičně mu kondičku nezachrání. Ale že by nevyběhl kopeček? Spíš kopec. Horu. Velehoru. Měl pocit, že nad hlavou se mu tyčí 8848 metrů vysoká Čumulangma, a ne tenhle uťápnutý vrch, na který je trenér vyhnal při víkendovém soustředění.

„To dáš! Už jenom kousek!“ slyšel za sebou.

Kousek? Nemohl se těch kousků dopočítat. Konečně měl před sebou vrcholovou plošinku a šklebící se obličeje kluků. Už se ani nesnažil předstírat, že běží. Doklopýtal k nim, politý studeným potem. Svalil se do trávy a hlasitě funěl.

„Tos cestou sbíral houby?“ neodpustil si Véna rýpnutí.

„I želva by tu byla dřív,“ přidal se Osvald poťouchle.

Přemkovi to v tu chvíli bylo jedno. Byl rád, že je nahoře. A že leží. Moc dlouho si však neužíval.

„Koukej vstát,“ zahartusil trenér. „Chceš nastydnout?“

Nevěděl, co chce. Nejspíš vůbec nic. Ale poslušně se postavil na rozklepané nohy. Udělal pár kroků a snažil se zklidnit dech.

„To je fyzička k pohledání,“ poznamenal trenér nespokojeným tónem. „Tak a zase dolů, kluci,“ rozhlédl se po běžcích. „Opatrně!“

„Už?“ zasípal vyděšeně Přemek.

Ostatní nečekali a vyběhli. Jeden po druhém mizeli za oblou hranou svahu. Nezbývalo než se pustit za nimi.

„Bacha, na těch šutrech to pěkně klouže!“ křikl kdosi vepředu, podle hlasu asi Johan.

Vzápětí se ozval dlouhý skřípot kamínků pod podrážkou, jak komusi podjela noha, a následovala sprostá nadávka.

„Teď to říkám!“ rozčiloval se Johan.

„Všechno v pořádku?“ chtěl vědět trenér, a když se ozvalo souhlasné houknutí, pro jistotu znovu zopakoval oblíbenou poučku. „Nahoru je to hlavně o výdrži, dolů hlavně o pozornosti a šikovnosti!“

Přemek doufal, že cestu z kopce už zvládne levou zadní. Jenže třas nohou ho stále neopouštěl, takže našlapoval s do očí bijící nejistotou.

„Tak co je? Odbrzdi to trochu!“ halekali na něj dole pod svahem Osvald s Vénou.

Chvíli zvažoval možnosti, ale nakonec se rozhodl zariskovat. V karatistickém oddíle mladších žáků vždycky patřil k nejlepším. Tak přece nebude za srabáka, co nejen nevyběhne, ale dokonce ani neseběhne trochu prudší stráň. Zhluboka se nadechl a vyrazil.

Zprvu to vypadalo dobře. Nohy poslušně dopadaly na vyšlapaná místa a získávaly oporu k dalšímu odrazu. Začal si věřit, a zrychlil trochu víc. O pár kroků dál mu kamínky pod podrážkou ujely do strany. Zlověstně to zarachotilo. Jen taktak že sebou nežuchnul, ale vyrovnal to. Jenže se při tom celý rozhodil a další dopad nohy na nepevnou zem už neustál. Cítil, jak se mu do pravého kolena zaryl štěrk, a bolestí až vyjekl. Když konečně pád zastavil, zůstal otřeseně sedět a se syknutím si prohlížel sedřenou dlaň.

„Jsi celej?“ přiřítil se k němu trenér.

„Jo,“ přikývl a potlačil vzlyknutí.

Žízeň ohřívače vody

„Holky, Přemek má krvavý koleno!“ oznamovala Karola důležitě, když si všimla přicházející skupinky.

Rázem se kolem něj utvořil švitořící shluk malých karatistek.

„Cos dělal?“

„Bolí to?“

„Proč to nemá zavázaný?“ zavrtěla hlavou Amanda, která trénuje mladší žákyně.

Rána na koleně už pomalu zasychala, ale stružky krve táhnoucí se dolů po holeni vypadaly děsivě. Přesto se Přemek před dívkami z oddílu tvářil, jako by si podobné oděrky na těle vyráběl den co den, takže nějaké krvácející koleno ani nestojí za řeč. Ve skutečnosti ho rána docela bolela, a obzvlášť sedřená dlaň pálila jako čert. Přemka se začaly zmocňovat obavy, aby ho průvod čumilek nechtěl dovést až na ošetřovnu. Tušil, že mu trenér bude chtít odřeniny vydezinfikovat, a k tomu obecenstvo opravdu nepotřebuje.

Dopadlo to tak napůl. Trenér s Amandou sice holky i kluky z ošetřovny vyhodili, ovšem ta potvora Evka ho oknem vyfotila na mobil právě v okamžiku, kdy se zakusoval do válečku srolovaného obinadla. Trenér tvrdil, že pak nebude slyšet, kdyby si případně potřeboval zařvat. No, slyšet nebylo nic. Zato Evčin mobil koloval z ruky do ruky. Johan s Vénou se ho naštěstí zmocnili, dřív než Evka stihla fotku dál rozeslat. Prostě ji vymazali.

„Stejně bych ji nikomu neposlala,“ bránila se, jenže u Evky člověk nikdy neví.

Večer nechtěl jíst, což bylo s podivem, protože špagety s rajskou omáčkou a kuličkami mletého masa vypadaly moc dobře. Zato pil jako vysušený mech. Lokal jeden hrnek čaje za druhým. Když si ze džbánu na stole naléval asi popáté, Zdenda si už významně ťukal na čelo. Stačilo však před něj přisunout Přemkův plný talíř a okamžitě všech posuňků zanechal, aby se mohl dodlábnout.

Po večeři měl oddíl volno. Dostali jen za úkol odsunout v jídelně stoly a židle ke stěnám, a především holky se potom v pokojích činčaly na slíbenou diskotéku.

Přemek strávil volný čas na záchodě a v přilehlých umývárnách, kde pokračoval v hašení neskutečné žízně, které se ne a ne zbavit. A jak tolik pil, nutilo ho to pochopitelně i pořád odbíhat. Kvůli zraněnému kolenu se nemusel diskotéky účastnit, takže čas vyhrazený tanci trávil dalším doplňováním a vypouštěním tekutin.

„Co tady blbneš?“ vytřeštil na něj Osvald oči, když ho v jednu chvíli načapal na záchodě, jak zároveň pije i močí.

„Hele, nejsem takový prase, jak to možná vypadá,“ zamumlal Přemek omluvně.

„No… vypadá to fakt divně,“ vyprskl pobaveně Osvald.

„Asi jo,“ vzdychl Přemek. „Připadám si jako průtokový ohřívač.“

„Jako co?“ zbystřil Osvald, který očividně netušil, o čem je řeč.

„No, průtokový ohřívač vody. Třeba kotel. Nebo karma. To doma nemáte?“ podivil se Přemek. „Kde berete teplou vodu?“

„Vodu? Otočíme kohoutkem,“ řekl Osvald a přezíravě dodal: „Tím s červeným puntíkem.“

„Jenže něco tu vodu musí ohřát, aby byla teplá, chápeš? Nějaký přístroj. Na jednom konci do něj leješ studenou vodu, ta se uvnitř ohřeje a druhým koncem vytéká ven teplá,“ vysvětloval mu horlivě Přemek.

„Takže ty si připadáš jako přístroj na vodu?“ zalapal Osvald po dechu a maličko couvl.

„Na ohřívání vody,“ opravil ho Přemek. „Akorát, že ze mě neteče voda, ale čuránky,“ pokrčil rameny.

„A… nemáš horečku?“ udělal Osvald výpad rukou, jako by chtěl Přemkovi opatrně sáhnout na čelo.

„Horečku? To asi nemám. Myslím, že to, co ze mě teče, má normálních 36,6 °C. Ale množství, co vyrobím, je neuvěřitelný.“

„Ty bláho! A nepřipadáš si jako… já nevím… jako někdo z Avengers, víš?“

„Hm, to ani ne… na to jsem děsně unavený. Řekni trenérovi, že jsem si šel lehnout.“

Velký hotdog

„Co je?“ ozval se Johan rozespale.

„Nic. Jen jdu na záchod. Spi,“ zašeptal Přemek.

„Už zase? Vždyť jsi sotva přišel,“ zívl Johan.

„Mám pořád žízeň, a pak musím.“

„Hele, tak už nepij, jo? Nebo zůstaň na chodbě. Jak tu furt couráš, nemůžu spát.“

Snažil se. Opravdu se snažil se znovu nenapít. Ale v puse měl úplnou poušť a na jazyku ho pálilo.

„Co to je, tohleto?“ mumlal vyděšeně, když ucítil, že se z jeho moči line podivný zápach.

Ráno ho bolelo v krku, že skoro nemohl mluvit. Zato kašlal, až měl strach, že si snad potrhá plíce. Zimnice ho nenechala chvíli v klidu. Takhle zle mu ještě nikdy v životě nebylo.

„Má horečku?“ uslyšel nad sebou trenéra.

„Třicet devět osm.“

„No, bezva. Tak fofrem. Jedeme na pohotovost,“ rozhodl trenér.

Popadli ho i s přikrývkou a naložili ho do auta, které ochotně zapůjčila paní kuchařka. Přemek neřešil, čím ho vezou, ani kam ho vezou. Připadal si jako velký hotdog srolovaný v peřině. Jen aby ho nenamočily do hořčice. Tu nesnáší. To radši…

„Kečup…“ zasípal okoralými rty.

„Co říká?“ pohlédl trenér na kuchařku.

„Něco s kečupem… včera ty špagety k večeři… že by… ale nikomu jinýmu nic není. Nebo je?“ vyděsila se.

Lékař se mu podíval do krku a dlouze ho poslouchal tím malým studeným sluchátkem, od něhož vede rozdvojující se hadička až do doktorových uší. Přemek si zaboha nemohl vzpomenout, jak se zařízení říká. Strašně ho to štvalo a nervózně škubal poraněnou rukou ve snaze si název vybavit.

„Fonendoskop!“ zašeptal po chvíli, jak mu slovo konečně naskočilo.

„Neboj. Nic strašného ti přece neděláme,“ chlácholil ho lékař.

Jenže dělali. Převázali mu koleno i rozedřenou dlaň, a to se mu ani trochu nelíbilo. K dovršení všeho mu píchli tetanovku, ačkoliv tvrdil, že byl očkovaný nedávno. Jenže průkaz s sebou neměl, a jistota je jistota. S předepsáním antibiotik lékař váhal, ale další záchvat kašle, při kterém se Přemek div neobrátil naruby, ho přesvědčil.

„Včera jsme trochu běhali a Přemek se zřejmě uhnal,“ přiznal trenér.

„Měl by zůstat v naprostém klidu,“ nařídil doktor. „Léky brát přesně podle rozpisu a hodně pít. Za týden ať jde na kontrolu. Kdyby se to zhoršilo, tak dřív.“

„Co teď s tebou, Přemdo?“ vzdychl trenér v autě. „Zavoláme domů, ať si pro tebe přijedou, co?“

„Hm,“ hlesl Přemek sklesle a unaveně mhouřil oči na ubíhající stromy za oknem.

Ve skutečnosti byl rád, že o tom trenér začal sám. Chtěl domů. Za mámou. Za tátou. I za ostatními. Ale nechtěl vypadat jako mamánek, který potřebuje pofoukat odřené kolínko. Vždyť už mu bylo jedenáct. Je velký. Ještě pár centimetrů a dožene Osvalda. A brzy bude i silný, i když teď zrovna jako svalovec nevypadá. Ale karate mu jde. Vénu a Johana porazí skoro vždycky. Jen kdyby nebyl tak strašně unavený.

„Spíš?“ podíval se na něj trenér do zpětného zrcátka.

„Hm.“

„Tak spi. Bude to dobrý.“

Dveře v dálce

Nebylo to dobré. I když zpočátku se situace vyvíjela celkem nadějně. Máma si pro něj přijela hned dopoledne. I s Mařinkou, protože táta a Pepina byli někde na kolech, a čtyřletou Mařinku neměl kdo pohlídat. Kluci mu narychlo sbalili věci, to bylo fajn. Všetečná Evka ale fotila, jak ho skoro nemohoucího nakládají do auta, a to už tak fajn nebylo. Obličeje natlačené ze všech stran na okýnka auta viděl podivně zamlžené. Nejdřív ho napadlo, že snad brečí. Z ostudné představy ho polila horká červeň. Ale oči měl suché. Celý byl takový divně suchý. Máma nastartovala a konečně vyjeli. Kamarádům nedokázal ani zamávat.

„Jsi nemocný?“ upřela na něj oči Mařinka, připoutaná vedle něj v autosedačce.

Zvládl malé sestře mlčky přikývnout.

„Moc nemocný?“ ujišťovala se. „Máma říkala, že když jsi nemocný, musím být v autě hodná. Hodně hodná, víš?“

„Mám… žízeň,“ vysoukal ze sebe chraplavě.

„Mami, Přemek má žízeň!“ vřískla Mařinka.

„Za hodinu jsme doma, Přemí. Uvařím ti hned čaj,“ slibovala maminka. „Vydržíš to?“

Za hodinu? Ani náhodou, naznačil Mařince.

„Nevydrží,“ tlumočila malá ochotně.

„Zatraceně! Měla jsem něco vzít s sebou. Doma jsem v rychlosti popadla Mařinku a doklady a okamžitě jsme vyrazily. Mám se vrátit?“ otočila se na Přemka.

Představil si, jak ho zase okukují jako kapra v akváriu – a znovu zděšeně zavrtěl hlavou.

„Dobře. Zastavím někde u benzinky.“

Vidina sebe jako kapra poklidně plavajícího v akváriu mu drásavě nešla z hlavy. Tolik vody! Všude kolem něj. Chladivě mu hladí šupiny, proudí dovnitř otevřenou hubičkou… Přemek bezděčně našpulil rty, jak ho ta představa ovládla. Byl by teď vděčný za jedinou kapku. Za jediný doušek.

První benzinku však jako na potvoru přejeli a druhá byla kvůli opravě dálnice dočasně uzavřená.

„To snad není možný, tohleto!“ rozčilovala se zoufalá maminka a bezděčně šlápla na plyn.

Přemek už měl takovou žízeň, že by vypil i vodu z ostřikovače, kdyby nebyla jedovatá. Pak asi usnul, protože když opět otevřel oči, byli doma.

„To je dost, že ses probral,“ usmíval se nad ním táta. „Když jsem tě přenášel z auta do postele, byl jsi úplně v limbu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řád sladkého sněhuláka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.