Vilma běží o život

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Naďa Pažoutová

Vilma běží o život – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

JAK TO VŠECHNO ZAČALO

Že umím hodně rychle běhat, zjistili maminka s tátou, když mi bylo asi šest. Přišli na to úplnou náhodou, když jsem zlobila. Měla jsem ten den za úkol dojít do kravína pro mléko, abychom měli ráno s bráchou kakao. Jenže já na to zapomněla, a vzpomněla si na to až máma těsně předtím, než měli v kravíně zavírat. Dost mě to mrzelo, hlavně kvůli tomu kakau, ale ještě daleko víc mi bylo líto, jak se na mě maminka vyčítavě dívala. A tak jsem popadla konvičku a vyrazila. Bylo to do kopce, asi jeden a půl kilometru daleko, a když jsem se vrátila, máma na mě volala, že žádné kakao ráno nebude a ať si to jdu bráchovi říct sama. Nechápala jsem proč, když jsem přeci právě přinesla plnou konvičku mléka. Postavila jsem ji na kuchyňský stůl a šla si po svých.

Za chvilku nade mnou stojí máma a povídá: „Kde jsi vzala to mléko?“ A já na ni koukala jako na zjevení. A ona pokračovala: „Vilmo, neříkej mi, že jsi to stihla, měla jsi na to šest minut.“ Pokrčila jsem rameny a dál se věnovala svému sešitu se zvířaty. Mám totiž zvířata moc ráda. Hlavně ta cizokrajná, z Afriky. Chodím kvůli tomu do zoologické zahrady a tam je pozoruju a fotím si je. Pak si o nich zjistím všechno, co se dá, a píšu si to do toho sešitu.

No, ale zpátky k tomu běhání. Mámě to nedalo a druhý den si zavolala mě i bráchu a povídá: „Rozhodla jsem se, že uspořádáme závod. Slíbila jsem paní Dostálové, že jí pošlu recept na koláč. A ona mi zase slíbila, že ten z vás, kdo jí ho předá, se může svézt na Dolince.“

Bráchovi zasvítily oči, protože strašně rád jezdí na koni. A protože je o čtyři roky starší, myslel si, že vyhraje. Jenže to se spletl, já vyrazila takovou rychlostí, že když se k paní Dostálové doplahočil on, já už pomáhala panu Dostálovi při sedlání Dolinky. Brácha se z toho zklamání málem rozbrečel, a mně ho bylo dost líto, tak jsem mu tu jízdu přenechala. Krom toho se koní trochu bojím.

Tahle událost ovšem měla velmi zásadní dopad na můj další život. Máma totiž pojala vážné podezření, že jsem výrazný talent na běh. Barvitě popsala všechny moje dosavadní výkony tátovi a ten přijal potřebná opatření. Hned druhý den se zastavil v místním atletickém klubu a domluvil mi tréninky dvakrát týdně. Ani mi to moc nevadilo, protože běhám opravdu ráda. Sice mě to daleko víc baví, když má to běhání nějaký vedlejší smysl, jako bylo třeba to mléko nebo recept na koláč, ale když žádný takový důvod není, jsem ochotná běhat i kolem dokola v našem atletickém klubu.

Když jsem se stala jeho členkou, nechodila jsem ještě do školy, bylo mi totiž teprve šest, a narodila jsem se až v prosinci, takže jsem šla do školy o rok později. To mi ale vůbec nevadilo, do školy jsem se do moc netěšila. Připadalo mi, že člověk ve škole tráví zbytečně moc času. Aspoň můj brácha určitě, a pak nemá čas na věci, které mně přijdou důležité.

Tak třeba zrovna ta jízda na koni. Brácha jezdí na koni opravdu rád, jenže my žádného nemáme, protože máme moc malou zahradu, takže by ten kůň neměl kde běhat. A tak se čas od času sveze na Dolince, ale ne tak často, jak by si přál. Dolinka má totiž většinou čas jenom dopoledne, odpoledne ji totiž pan Dostál půjčuje lidem za peníze. Brácha může jezdit zadarmo, protože o víkendu chodí Dostálům pomáhat do stáje. Mají tam ty koně čtyři, ale jenom Dolinka je tak hodná a klidná, že ji pan Dostál bráchovi půjčí.

No, takže když jsem se stala členkou našeho atletického klubu, měla jsem na sportování času dost, protože do školy jsem ještě nemusela. Když jsem tam potom konečně nastoupila, ukázalo se, že jsem měla pravdu. Opravdu jsem tam musela trávit daleko víc času, než jsem chtěla, a navíc mi to tam moc nešlo. I když třeba o zvířatech jsem toho většinou věděla daleko víc než paní učitelka, ale ona moje podrobné znalosti o cizokrajných zvířatech moc poslouchat nechtěla a pořád trvala na tom, že špatně držím pero a že počítám moc pomalu. Měla pravdu, asi jsem vážně počítala pomalu, ale většinu příkladů jsem nakonec vždycky spočítala správně. Jenže na to paní učitelka nikdy nepřišla, vždycky mi vzala sešit, že už musíme končit. Nejdřív mi to bylo líto, ale potom jsem se rozhodla, že nemá smysl se tím trápit, a smířila jsem se s tím, že počty nebudou můj oblíbený předmět.

Jednou věcí jsem ale paní učitelku oslnila hned na začátku školní docházky, a sice právě běháním. Brzy přišla na to, že běhám rychleji než všechny ostatní děti od první do páté třídy, a začala mě posílat na atletické závody po celé zemi, abych prý reprezentovala školu. A tak jsem reprezentovala, a vyhrála jsem úplně všechny závody, kam mě poslala.

Jednou byli na jednom takovém závodě novináři a ptali se mě, jak probíhají moje tréninky a jestli jsem po závodech unavená. Řekla jsem jim, že moje tréninky spočívají v tom, že běhám, a unavená že nejsem, protože mě běhání baví a to, co vás baví, vás nikdy neunavuje, spíš posílí, protože máte přitom radost. Taky jsem jim řekla, že mám moc ráda cizokrajná zvířata a že je zkoumám v zoologické zahradě a učím se o nich z dokumentárních pořadů v televizi, a když potom běžím, představuju si, že jsem třeba antilopa, kterou honí tygr, a představuju si to tak moc, až se tou antilopou vážně stanu a pak běžím jako o život.

Oni pokyvovali a nahrávali si to moje povídání na magnetofon a potom to otiskli v novinách i s mojí fotkou. A taky šli za mojí trenérkou a řekli jí, že se bude konat běh dětí z celé Evropy za zachování africké džungle. Nechápala jsem, jak by mohly evropské děti pomoct africké džungli tím, že budou mezi sebou závodit v běhání, ale vlastně mi to bylo jedno. Důležité pro mě bylo, že se ten běh měl konat právě v Africe, kde žijí všechna ta zvířata, co mám tak ráda. A tak jsem se rozhodla, že do té Afriky určitě musím jet.

Ono to totiž nebylo jen tak. Abych tam mohla odjet, musela jsem předběhnout všechny děti v celé zemi. Z každé evropské země totiž mělo do Afriky jet jenom jedno dítě a jeden náhradník, a to ti, kteří zvítězí ve všech oblastních a krajských soutěžích a nakonec i ve finále, které se mělo konat v hlavním městě každé země. A tak jsem běhala opravdu jako o život. Přitom jsem zjistila, že dokud jsem běhala jenom pro radost, bylo všechno daleko snazší. Na vítězství mi nijak zvlášť nezáleželo, prostě jsem měla radost, že běžím.

Teď mi ale na vítězství záleželo opravdu hodně a já vůbec poprvé poznala, co je to tréma před startem. Ale i s ní jsem vyhrávala. Dokonce jsem zjistila, že když ta tréma není moc velká, může člověku i pomoct k lepším výkonům. Právě to se mi stalo na finále, kterého se zúčastnil kluk, který je o dva roky starší než já a běhá opravdu moc dobře. Ptala jsem se ho, proč chce jet do Afriky, a on řekl, že chce být nejlepší běžec z celé Evropy. Řekla jsem mu, že mně je docela jedno, jestli budu nejlepší běžkyně z celé Evropy nebo ne, že prostě potřebuju nutně jet do Afriky proto, že tam žijí nádherná zvířata, která mám moc ráda. Díval se na mě dost nechápavě a řekl mi, že je o deset centimetrů vyšší než já a ještě nikdy ho nikdo neporazil. Bylo mi to trochu líto, protože jsem měla dojem, že se na mě vytahuje, ale nakonec jsem to pustila z hlavy.

Když jsme potom běželi hlavní závod, byl ten kluk pořád malý kousek přede mnou a já si začínala myslet, že tohle asi bude nad mé síly. Ale potom jsem si vzpomněla na tu nádhernou antilopu ze svého oblíbeného dokumentárního filmu a představila si, že ten vejtaha je tygr, který ji v tom filmu honí. A najednou jsem cítila velikou sílu, rozlila se mi do obou nohou, a já jsem vyrazila jako šipka, předběhla toho kluka a protrhla cílovou pásku. A tak jsem vyhrála i ten poslední závod, a díky tomu se mi splnilo moje největší přání. Čekala mě cesta do Afriky.

VELKÉ PŘÍPRAVY

Čas mezi mým vítězstvím v celostátním kole a odjezdem do Afriky se neuvěřitelně vlekl. Letělo se totiž až o prázdninách a mým úkolem do té doby bylo zdárně dokončit pátou třídu. Jak už jsem řekla, školu zrovna dvakrát nemusím a hodně mě zdržuje od věcí, které mám ráda. Tentokrát jsem ale poprvé v životě měla dobrý důvod se ve škole hodně snažit. Maminka mi totiž řekla, že moje závěrečné vysvědčení se nesmí zhoršit ani o jedinou známku, jinak nikam nepojedu. Marně jsem jí vysvětlovala, že by to byla mezinárodní ostuda. Trvala na svém, a jak ji znám, klidně by si tu mezinárodní ostudu udělala.

Takže jsem se poprvé v životě ve škole opravdu snažila, přestože mě většina věcí, které tam děláme, zrovna moc nebaví. Ale jak jsem se začala hodně snažit, začalo mi to jít líp, a nakonec mě to i víc bavilo. Nakonec jsem se dost zlepšila, což ohromně potěšilo mámu i tátu. Z angličtiny jsem dokonce měla jako jediná ze třídy jedničku, ale to se asi nepočítá, protože angličtina mi šla vždycky úplně sama, asi proto, že spousta mých oblíbených dokumentů o zvířatech je v angličtině a mě ty dokumenty zajímaly tak moc, že jsem se jim nakonec naučila rozumět. Moje závěrečné školní vítězství mi bylo docela fuk, protože na škole mi nesejde, ale měla jsem ohromnou radost z toho, jak se radují máma s tátou.

A pak to bylo konečně tady. Tři dny do odjezdu. Máma mi balila kufr a vypadala hodně ustaraně. Já jsem se těšila tak, že jsem už vůbec nedokázala myslet na nic jiného. Na internetu jsem si zjistila o africké džungli všechno možné. Úplně mě vyděsilo, že africká džungle pomoc opravdu potřebuje, a to jakoukoli. Nachází se pod ní totiž ohromné nerostné bohatství, kvůli kterému jsou někteří lidé ochotni ji celou zničit, i s lidmi a zvířaty, kteří tam žijí. Dozvěděla jsem se, že třeba pod republikou Kongo se nachází ohromné množství suroviny s názvem coltan, která se používá při výrobě mobilních telefonů. Za tu jsou výrobci mobilů ochotni zaplatit tolik peněz, že se na světě najde dost lidí, kteří ten coltan z Konga dostanou stůj co stůj.

Pořád jsem sice nechápala, jak bych něčemu tak strašnému mohla zabránit tím, že poběžím mezinárodní závod, ale dozvěděla jsem se, že organizace pro lidská práva, která ten závod pořádá, má ve světě docela velký význam. A tak o tom už nebudu přemýšlet a udělám pro to, co umím. Takže prostě poběžím nejrychleji, jak dokážu. A tentokrát navíc poběžím skutečně o život, ne o ten svůj antilopí, ale o ten, co patří všem živým tvorům, kteří v džungli žijí, a koneckonců i o život džungle samé.

KONEČNĚ ODJEZD

Připadalo mi, že máma s tou mojí cestou opravdu moc nadělá. Pořád se strachovala, aby se mi tam něco nestalo, neustále opakovala, že tam žijí úplně jiní lidé a taky nebezpečná zvířata. Přišlo mi, že dost přehání, že lidé jsou všude stejní, a zvířata, která tam žijí, koneckonců všechna dobře znám. Jsem si jistá, že mě tam nakonec pustila jenom proto, že věděla, jak strašně moc se tam těším a že bych se asi ubrečela k smrti, kdybych tam po všem tom úsilí neodjela.

A tak byl ten den konečně tady. Na letiště mě odvezli táta s bráchou. Máma zůstala doma, protože by jí to prý utrhlo srdce, a taky jsme potřebovali jedno místo v autě pro moji trenérku Álu. Letěla jsem letadlem poprvé v životě, ale vůbec mi to nepřipadalo nějak zvlášť dobrodružné. Daleko zajímavější bylo, co následovalo po přistání.

Po noci strávené v hotelu jsme s Álou nastoupily do autobusu, který nás měl odvézt na místo konání závodu. Byla před námi hodně dlouhá cesta, ještě před závodem jsme se prý měli trochu seznámit s africkým kontinentem a dozvědět se víc o ohrožených místech, která je třeba chránit jakýmkoli způsobem. Dumání nad tím, jak náš běh může pomoct, už jsem dávno nechala na lidech z té celosvětové organizace. Spíš jsem teď myslela na to, že během toho týdne před závodem bych mohla vidět zvířata, kvůli kterým jsem se do Afriky tolik těšila. A tak jsme vyrazili.

Zpočátku jsme jeli po asfaltové silnici a kolem nic moc zajímavého nebylo, ale to se brzy změnilo. Asi po třech hodinách se náš autobus začal kodrcat ve dvou vyjetých kolejích uprostřed krásně zelené krajiny. Co chvíli jsme museli zastavit, protože přes cestu přecházely krávy a kozy. Projeli jsme kolem několika vesnic, které se skládaly z kruhových hliněných staveb se slaměnými střechami. Bylo to ohromně zajímavé a připomínalo mi to ty dokumentární filmy, na které jsem se dívala doma. Potřebovala jsem nutně vystoupit a jít blíž. V autobuse byla klimatizace a já si připadala jako v kině.

Řekla jsem Ále, že bych chtěla jít ven, nadýchat se vzduchu a setkat se s vesničany. Jenže Ála namítla, že je to příliš nebezpečné, protože bychom mohli narazit na divokou zvěř. Ujistila jsem ji, že je to nesmysl, vždyť divoká zvěř žije v národních parcích, a kdybychom náhodou nějaké zvíře potkali, měla bych velkou radost, protože to je jeden z hlavních důvodů, proč jsem do Afriky přijela.

Jenže Ála trvala na svém, a navíc neměla na program zas tak velký vliv. Cítila jsem ohromné zklamání, došlo mi, že celý týden, během kterého máme poznávat africký kontinent, bude nejspíš vypadat takhle. Ála se nicméně zdála být spokojená, ale jen do chvíle, než se dozvěděla, že dnešní noc strávíme ve stanech kdesi na břehu řeky. To mi zvedlo náladu. Těšila jsem se, až konečně vystoupíme z autobusu na víc než deset minut.

Těsně před večerním tábořením jsme projížděli docela zvláštní krajinou a náš průvodce nás upozornil, že blíž k pralesu se už během našeho afrického pobytu nedostaneme. Kdyby jen věděl! Taky nám řekl, že si postavíme stany jen asi pět kilometrů od okraje pralesa a že když se podíváme vpravo, uvidíme tam poslední vesnici, kterou dnes mineme. Taky nás upozornil, že domorodci, co v té vesnici žijí, jsou poměrně nepřátelští a nesnášejí bělochy, kteří si je chtějí fotografovat. Nechápala jsem, proč nám to říká, když jsme se nemohli jít seznámit ani s domorodci, kteří údajně přátelští byli. Podívala jsem se na Álu a bylo mi jasné, nač myslí.

„Neboj se, Álo. Kdyby pro nás byli nebezpeční, určitě bychom si tady nestavěli stany,“ chlácholila jsem ji. Jenže Ála byla vážně strašpytel, a navíc ji Afrika vůbec nezajímala. Zajímala ji jen atletika, jmenovitě běh, a byla ráda, že může trénovat zrovna mě. Ta Afrika byla jaksi navíc a Ála věděla, že jestli chce mě, musí přijmout i výlety na místa, která ji zrovna netěší. Teď zrovna na jednom takovém místě byla a můj pocit bezpečí ani trochu nesdílela.

„Vilmo, ty vůbec netušíš, co by se nám mohlo stát,“ řekla nervózně. Ale vzápětí si uvědomila, že z nás dvou je to ona, kdo by měl šířit dobrou náladu, klid a pohodu, a tak dodala: „Naštěstí to organizátoři mají pod kontrolou, takže se nemusíš ničeho bát.“

Kousla jsem se do rtu a nechala ji, ať si myslí, že má vše pod kontrolou. V hlavě se mi totiž začal rodit plán, pro jehož uskutečnění jsem potřebovala, aby byla Ála v klidu.

To se sice nestalo, ale i přesto Ála poměrně brzy usnula. Ležela jsem vedle ní a ani jsem nedutala. Poslouchala jsem, jak dýchá, a když už docela dlouho oddychovala pravidelně a zhluboka, začala jsem se potichoučku štrachat ven ze stanu. Musela jsem být opravdu hodně opatrná, protože kolem stanů samozřejmě procházela hlídka, kterou jsem nepotřebovala potkat. Musím prostě obhlídnout vesnici těch nevlídných domorodců stůj co stůj. Věděla jsem, že kdyby na to někdo přišel, měla bych ohromný průšvih, ale nemohla jsem si pomoct. Vzala jsem si s sebou baterku a byla jsem si jistá, že těch pár kilometrů, které nás dělily od okraje pralesa a domorodé vesnice, uběhnu jako nic a za chvíli budu zase zpátky, aniž by kdokoli něco zjistil.

Počkala jsem, až hlídka projde kolem našeho stanu, vyběhla jsem ven a rychle se schovala za hustý keř. Pak jsem opatrně přeběhla k širokému pruhu jakýchsi barevně kvetoucích rostlin, tak vysokých, že mě skryly, aniž bych se musela přikrčit. A pak už mě schovala noc. Srdce mi bušilo až v krku, strašně jsem se bála. Bála jsem se zvířat a duchů, bála jsem se, že někdo přijde na to, že jsem utekla, bála jsem se, že se ztratím. Ale musela jsem to udělat.

Ta vesnice mě přitahovala, nedokázala jsem myslet na nic jiného. Potřebovala jsem si ji prohlédnout zblízka. Chvilku jsem šla, chvilku běžela, tak jako to dělali indiáni, a ani jsem nepotřebovala baterku, protože svítil měsíc. Vrátila jsem se zpátky po cestě, po které přijel autobus, až jsem se dostala k takovému zvláštnímu ohybu, u něhož se tyčil pahýl stromu. To místo jsem si zapamatovala, když jsme jeli kolem. Věděla jsem, že vesnice byla z tohoto místa dobře vidět a že k ní vede uzoučká pěšinka v hustém podrostu.

Za chvilku jsem se už prodírala liánami a snažila se cestičku najít. Několikrát jsem upadla a podrápala si obličej, ale nakonec jsem to zvládla. A pak jsem už běžela tak dlouho, dokud jsem v měsíčním světle nezahlédla obrys první kruhové chýše se slaměnou střechou. Byla jsem bez sebe strachy a vzrušením, srdce jsem cítila až v krku a potichounku jsem se přibližovala k chatrči. Ve spáncích mi bušila krev a já vůbec neslyšela a nevnímala, co se kolem mě děje. Viděla jsem jenom temné obrysy kruhové stavby.

Podivný pohyb v trávě jsem zahlédla příliš pozdě. Cosi se vymrštilo do vzduchu přímo přede mnou a v příští vteřině jsem na něco divného tuhého šlápla. V lýtku mi zaškubala ostrá bolest, a než jsem si stihla uvědomit, co se děje, byla všude naprostá tma.

PODIVNÁ SETKÁNÍ

Z dálky se ozývaly zvláštní klokotavé zvuky a já viděla své tělo z veliké výšky. Seděla jsem na bosých chodidlech velmi vysoké ženy v dlouhých zelených šatech a zády se jí opírala o nohy pod koleny. Tváře mi jemně ovívala dlouhá sukně jejích průsvitných šatů. Žena byla tak vysoká, že jí hlava dosahovala až do korun stromů, rostoucích všude kolem. Byla krásná, s hustými tmavými vlasy, které jí v bohatých vlnách spadaly po zádech, propletené svěže zelenými liánami a bílými květy. Měla laskavou tvář s velikýma, světle hnědýma očima a usmívala se. Cítila jsem, že moje tělo, byť úplně bezvládné, je u ní v naprostém bezpečí, že do něho proudí její životodárná síla, teplo a klid. Věděla jsem, že bych se do svého těla asi měla vrátit, ale vůbec se mi nechtělo. Líbilo se mi vznášet se v té ohromné výšce, u hlavy té krásné ženy, a dívat se dolů na všechno to hemžení brouků, králíků, myší a jiné havěti, která měla plno práce se sháněním potravy.

Jenže moje nehybné tělo tam dole začalo naléhat. Vábilo mě zpátky, a když jsem se podívala té krásné ženě do očí, zjistila jsem, že se dívá přímo na mě. Už se neusmívala, ale její oči byly laskavé jako oči mojí maminky.

„Už musíš jít, Vilmo,“ řekla tiše čistým zvonivým hlasem. „Je čas.“

„Chtěla bych tu s vámi ještě být,“ pokusila jsem se o odpor.

Ale žena ke mně natáhla ruku ovinutou liánami a řekla: „Musíš jít, Vilmo. Neměj strach, jsi v bezpečí. Ještě se potkáme.“ Pak se znovu usmála a já cítila teplo a lásku, proudící z celé její bytosti. Ale to už se na mě nedívala. A tak jsem poslechla a vrátila se dolů.

Potom už jsem všechno viděla normálně odspodu, ze svého těla. Hlavu jsem měla zvrácenou dozadu a do otevřených úst se mi čísi drobné černé ruce snažily vpravit jakousi podivnou tekutinu. Stékala mi do krku z palmového listu ohnutého do žlábku. Většina tekutiny mi zase koutky úst vytekla ven, ale trochu se jí přece jen do krku dostalo, a v tu chvíli mi ty ruce bez okolků zaklaply pusu a já musela polykat, pokud jsem se v tom nechtěla utopit. Kuckala jsem a prskala a bránila se ze všech sil, ale ty ruce měly sílu a nedovolily mi tekutinu vyplivnout. Vedle mé pravé nohy ležel dlouhý nůž a já si všimla, že je celý od krve. Mojí krve! Došlo mi to, když jsem si všimla řezné rány na svém pravém lýtku. Pak jsem začala zkoumat majitele těch černých rukou. Byl to kluk, o něco málo větší než já. Úplně nahatý, jen kolem boků měl uvázaný kus hadru. Obličej měl velmi soustředěný a veškerou pozornost věnoval tomu, abych spolykala co nejvíc té nesnesitelně hořké věci.

Pak se najednou sklonil a přitiskl rty ke krvácející ráně na mém lýtku. Přisál se takovou silou, že jsem měla pocit, že mi to vytrhne z nohy žílu, ale pak rychle mou nohu pustil a prudce vyplivl krev, která se mu dostala do pusy. Potom znovu uchopil palmový list a přinutil mě polknout další lok té hořké hrůzy.

Řekla jsem mu, aby mi tu věc přestal lít do krku, nebo se pozvracím, ale on mě vůbec neposlouchal. Jenom dál soustředěně pokračoval ve své práci. Tentokrát se začal přehrabovat v hromádce nějakých lupenů, které měl rozložené u mých nohou. Vybral asi tři, nacpal si je do pusy a začal usilovně žvýkat. Nakonec si je vyplivl do dlaní a k mé veliké nechuti mi je nacpal přímo do krvácející rány na lýtku. Chvíli mi tam ten žvanec upravoval, a když byl konečně spokojený, zakryl to celé velikým lesklým listem a převázal liánou. Zdálo se, že jeho dílo je hotové a že mě už přestane trápit i s tou hroznou tekutinou.

Dívala jsem se na něho a najednou jsem si uvědomila, že je světlo. Strašlivě jsem se lekla, bylo mi jasné, že celý tábor už ví, že jsem zmizela. Začala jsem se škrábat na nohy, potřebovala jsem se okamžitě vrátit ke stanům a k Ále. A vtom jsem si uvědomila, že všude kolem mě je hustý les plný podivných stromů a rostlin a že vlastně vůbec nevím, kde jsem. Na tohle místo jsem určitě nedošla sama, to jsem věděla jistě, protože poslední, co jsem si pamatovala, byl obrys domorodé chýše a volné prostranství s dalšími kruhovými stavbami. Určitě tam nebyly žádné stromy ani liány, vypadalo to tam prostě úplně jinak.

Tak kde to jsem? Pořád jsem se snažila postavit, jenže moje tělo mě neposlouchalo, připadala jsem si malátná a měla jsem pocit, jako bych spadla do hluboké vody a snažila se v ní běžet. Chvíli jsem s tím bojovala, ale pak jsem bezvládně klesla zpátky ke kmeni obřího stromu. Podívala jsem se na kluka nad sebou. Stál tam a v obličeji měl pořád stejný výraz.

„Co na mě tak koukáš?“ řekla jsem a v tu chvíli jsem si konečně prvně uvědomila, že je úplně jedno, co mu řeknu, protože mi stejně nerozumí. A taky to, že i když mi nerozumí, je jedinou lidskou bytostí široko daleko.

Kluk nade mnou ještě chvíli stál a pak se zničehonic otočil a zmizel za nejbližší houštinou. Strašně jsem se vyděsila, nechtěla jsem tam zůstat sama!

Bylo to divné, jakýsi domorodec z Afriky, který vůbec nevěděl, kdo jsem, a já zas nevěděla, kdo je on, ale přesto jsem se hrozně bála, že mě tam nechá, takže se mi strašně ulevilo, když se po chvilce vynořil na úplně opačné straně a blížil se ke mně. V ruce nesl nějaké lano nebo provaz nebo co to bylo a poprvé za celou dobu se na mě usmál. Měl ohromně zvláštní zuby ve tvaru trojúhelníčků, a v černých očích mu hrála čirá radost.

Nechápala jsem, co jeho veselí způsobilo, a čekala jsem, až přijde blíž. Když byl tak blízko, že jsem rozeznala, co má v ruce, vykřikla jsem a vyskočila na nohy. To mu zjevně udělalo radost a mně došlo, že už nejsem tak malátná jako před chvilkou. To mě potěšilo, ale nijak to nezmenšilo děs z toho, co mi nesl.

Byl to had! Pořádně velký jedovatý had. Konečně byl tak blízko, abych pochopila, že ten už mi neublíží. Měl useknutou hlavu. Kluk došel až ke mně a s výrazem veliké hrdosti mi hada podal. Pochopila jsem, že mi předává vzácný dar. Vzala jsem ho do obou rukou a kývla hlavou na výraz díků. Kluk se sklonil, vzal hada v místě, kde chyběla hlava, dotknul se jím ovázané rány na mém lýtku a cosi zadrmolil.

„Chceš mi říct, že tenhle had mě uštknul?“ zeptala jsem se, jako kdyby mi kluk mohl rozumět. Ale asi mi rozuměl, protože začal horlivě pokyvovat hlavou. Potom vstal a došel k malé prohlubni mezi stromy a vylovil z ní kus tlejícího dřeva. Byla jsem zvědavá, co z toho zase bude. Přišla jsem blíž a zjistila, že z toho tlejícího špalíku se kouří. Kluk si dřepl na bobek a začal připravovat ohniště. Už jsem se cítila docela dobře a začala jsem mu pomáhat.

Donesli jsme spoustu drobných třísek a suché trávy a pomocí doutnajícího špalíku rozdělali oheň. Potom kluk ulomil dvě delší větve a seřízl jim špičku. Rozřízl hada po celé délce a zabalil ho do dvou velkých, zvláštně vonících listů. Napíchli jsme hada na klacky a strčili ho nad oheň. Měla jsem takový hlad, že mi vůbec nevadilo, že se chystám jíst hada. Stáli jsme s tím klukem vedle sebe a mně najednou připadalo, že se známe už hrozně moc dlouho. Šťouchla jsem do něho, ukázala na sebe a řekla: „Vilma.“ Kluk se na mě chvilku podmračeně díval, pak našpulil pusu a s velkou námahou řekl: „Vvvvvma!“

Usmála jsem se na něho, kývla hlavou a ukázala na něj. Rozzářily se mu oči a vydal zvuk, který jsem vůbec nedokázala zopakovat. Když viděl můj bezradný výraz, ještě jednou pomalu vyslovil: „Kauuva.“

Dala jsem do toho všechen svůj um a zopakovala to po něm. Zklamaně zavrtěl hlavou a předvedl mi to znovu. Všimla jsem si, že je důležité dát veliký důraz na poslední slabiku. Zkusila jsem to znovu a kluk se zaradoval. Ukázal mi při tom svoje legrační trojúhelníčkové zuby a já měla velkou radost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vilma běží o život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.