Jak se chtěl stát obr trpaslíkem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Radek Veselý

Jak se chtěl stát obr trpaslíkem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Bylo, nebo nebylo… A kdo ví, kde to vlastně bylo.

To byla jedna země, která by mohla být úplně obyčejná, nebýt toho, že tam lidé sousedili s obry. Ne že by se jim to zrovna líbilo, ale to víte, sousedy si nikdo nevybírá a tihle sousedé dokázali ztropit opravdu velkou neplechu.

Lidé a obři

Obři byli jako lidé. Ve spoustě věcí se jim podobali. Měli různá povolání, zájmy, radosti i starosti. Avšak lidé to nebyli. Byli oproti nim mnohem vyšší! Průměrný obr byl vysoký skoro jako malá stodola nebo malý domek. A v tom byl kámen úrazu. Vždyť komu by se líbilo, kdyby kolem něj pobíhal dvounohý dům! Určitě nikomu, to dá přeci rozum.

No a jak tedy tito sousedé vedle sebe žili? Lidé a obři? Navzájem se z počátku moc rádi neměli. Obři byli odedávna vyhlášení pojídači lidí a lidé byli vyhlášenou pochoutkou. Naštěstí pro lidi se tato nepříjemná zvyklost za dlouhá léta téměř vytratila. Minimálně to nebylo v takové míře jako dříve. Časy se totiž měnily a lidé začali s obry konečně vycházet. Žili vedle sebe a zvykli si. Neválčili již mezi sebou, ani si nedělali naschvály. Dokonce spolu začali obchodovat! Za tu dlouhou dobu sousedování se umoudřili a zjistili, že jsou všechny ty šarvátky vlastně k ničemu. Poslední vážná nepříjemnost se tak udála opravdu velice dávno. Sice se ještě někdy od té doby přihodilo, že mladší obři strašili po večerech místní lidi, když se vytratili z hor a z legrace houkali do otevřených oken ve vyšších patrech domů, ale na to už byli lidé zvyklí. Přeci jen mladí uličníci byli všude, obry nevyjímaje. Nehledě na to, že by s nimi stejně nic nezmohli. A tak tu vedle sebe, lidé a obři, žili a pomalu si na sebe zvykali.

Není práce jako práce

Tenkrát žil mezi obry jeden takový, který byl ze všech nejmenší. Spíš obříček než obr. Nejhorší ale bylo, že ho rodiče pojmenovali Buclík, a o to těžší to měl mezi svými vrstevníky. Byl sice statný, jak se na obra sluší, ale mezi ostatními byl ten nejmenší. Ať dělal, co dělal, nedařilo se mu vyrůst. Schválně se nechal od kamarádů tahat za nohy, za ruce, za hlavu, a dokonce i za uši, ale nic mu to nebylo platné, když ho pak měřili, byl pořád stejně malý. A to nebylo to nejhorší! Buclíka totiž vůbec nezajímaly obří věci a obří záležitosti. Chování dobytka ho nebavilo, na kácení obřích stromů rohatců byl příliš slabý, doktořině nerozuměl a zahrádkaření na něj bylo až moc zdlouhavé. Pouze psaní a počítání mu šlo dobře, když navštěvoval Obří školu základů.

Původně byla škola pouze záležitostí lidskou, ale v posledním století si jednu postavili i obři. Založit takovou první školu by bylo mnohem těžší, nebýt pomoci pár lidských učitelů, pokud se tedy dá nazvat pomocí, když vám někdo vyhrožuje, že vás sní. A buďme upřímní, takový malý učitel neměl před horským obrem moc jiných možností, než mu vyjít vstříc.

Poté co Buclík dokončil školu, začal pracovat se svým tatínkem v kamenných dolech. Nebyl z toho nadšený, ale něco dělat musel. Bavilo jej, když se dostal do nějakého tunelu ve skále či narazil na nějakou jeskyni a mohl se kochat velkými krápníky, svítícími houbami nebo jinými přírodními úkazy. Prozkoumávat neprozkoumané a objevovat neobjevené. Ale bohužel na takové krásy a možnosti narážel při práci málokdy. A když nepracoval, tak se potuloval v horách a po obřích loukách, které se schovávaly ve stínech vysokých hor. Někdy se vytratil i na několik dní, zatímco se o něj rodiče doma strachovali. Hledal stále nějaké dobrodružství, něco nového a zajímavého. Naneštěstí se mu zatím nenaskytla žádná příležitost hodná dobrodruha, a tak jen pracoval, pozoroval hvězdy nebo vyhlížel z úpatí vysokých hor do neznámých dálek.

Buclíkovi rodiče na něm viděli, že není moc spokojený, proto často přemýšleli, jak by svému obříkovi pomohli.

Jednoho pěkného rána u snídaně dostal táta znenadání nápad.

„Buclíku, chlapče! Co kdybys zkusil jít s obchodníky do Zeleného údolí? Třeba by se ti to líbilo. Počítání ti jde dobře, tak bys jim mohl bejt užitečnej!“ zahřměl táta.

Buclík se zamyslel. Bylo by to možná něco, co by stálo za vyzkoušení, a konečně by se podíval do Zeleného údolí. Že ho to nenapadlo dřív, pomyslel si.

„To by asi šlo,“ pověděl zamyšleně. „Aspoň se podívám konečně jinam než do hor.“

„Výborně!“ zvolal táta, mnul si ruce a mrknul na maminku. „Hned po snídani se tam vypravíš a zkusíš se u nich přihlásit.“

Buclík po snídani vyrazil z rodné jeskyně a vydal se kolem kamenných domků a jeskyní svých sousedů rovnou za obchodníkem DumDumem, který pravidelně v údolí obchodoval. DumDum ho pojmenovali proto, že když promluvil, bylo to, jako když tlučete do velkého bubnu. Takové to dum, dum, dum.

„Dobré ráno, pane DumDume,“ pověděl slušně obřík mohutné postavě, která právě rozmlouvala s dalšími pěti obry.

DumDum se otočil a obřím zrakem si Buclíka přeměřil. „No dobrý, dobrý,“ zahučel. „Nejsi ty náhodou Bucla? Nebo jak ti to říkají?“ zeptal se a usmíval se od ucha k uchu.

„Ne, jsem Buclík a jdu se vás zeptat, jestli byste mě nevzal do Zeleného údolí. Chtěl bych si vyzkoušet, jaké to je být obchodníkem,“ vysvětlil nesměle.

DumDum chvíli stál a přemýšlel, jak to ten obřík myslel. Nakonec vyprsknul smíchy a smál se, až se za břicho popadal a z vedlejší skalky se drolily kamínky.

„Hochu, jak bys ty mohl dělat obchodníka? Jseš malej. Musíš nahánět hrůzu a umět počítat!“ uculoval se stále dál. Ale když si všimnul, že mladý obřík stojí na místě a nic neříká, trochu zpozorněl.

„Hmmm,“ zabručel. „Myslíš to vážně?“

„Ano, myslím to opravdu vážně. Počítat umím. A to, že nejsem tak velký, může mít i své výhody,“ vysvětloval neodbytně. „Lidi se mě třeba nebudou tolik bát.“

DumDum přemýšlel a přeměřoval si Buclíka od hlavy k patám a od pat k hlavě.

„Tak dobrá. Dnes můžeš s námi, ale budeš se jen koukat a pozorovat,“ rozhodnul nakonec. Potom poručil, ať pomůže ostatním roztlačit dva velké vozy plné kvalitního žulového kamení připraveného pro lidi. Buclík nemeškal a ihned přispěchal na pomoc. Každý vůz táhli obří dělníci, kteří měli ruce silné jako kmeny stromů. A nebylo se čemu divit. Když zatlačil zezadu do vozu, pocítil jeho váhu a ztěžka zafuněl.

Do údolí na zkušenou

Cestou k městu DumDum vyprávěl Buclíkovi o lidech, jací jsou to drobečkové a že nejsou špatní, ale asi ani dobří. Nikdy je nejedl, zato prý jeho strýc Zubák by se po nich utloukl. Jenomže lidi už se nedají tak snadno jíst. Musí se s nimi vycházet a udržovat dobré vztahy pro dobro všech. Kromě toho mají dlouhé špičaté zbraně, podivné vozy na kolech, co vrhají kameny, a kdo ví co ještě. To by takhle mohl jeden přijít o oko, ani by nemrknul.

„A jak jsou lstiví a vypočítaví,“ varoval. „Můžou ti kliďánko lhát a nic nepoznáš. Musíš si na ně dávat pozor. Kdyby se ti náhodou něco nezdálo, tak na ně stačí zadupat, zakřičet a oni se rozutečou. To je potom aspoň trochu legrace!“ zasmál se hlasitě. „Podle mě není na škodu, když se trochu zatřesou strachem. Ale to poznáš sám.“

Obchodní výprava vyšla ze stínu vysokých hor a dala se po vyježděné cestě. Buclíkovi se odkryl krásný výhled na krajinu kolem. Zelené údolí bylo nádherné. Samé lesy, louky, pole a v dáli uprostřed toho velkého kraje leželo malé městečko, které se jmenovalo Obrov. Dostalo název podle toho, že sousedilo, jak jinak, s obry, kteří žili v horách. Ve městě byste samozřejmě žádného obra nenašli. Na takové věci tady nebyl nikdo zvyklý a nejspíš ani zvědavý.

Za pár chvil měli obři město na dosah. Buclík si celý ten výlet užíval. Konečně něco nového, liboval si.

Když dorazili k vysokým hradbám, DumDum vysvětloval, že teď musí před nimi počkat, než vyjedou obchodníci z města. Že už je to taková tradice. Do města je zkrátka nikdy nepustili.

Netrvalo dlouho a otevřela se brána, ze které se začali rojit lidičkové se spoustou povozů naplněných různými věcmi. DumDum se začal bavit s jakýmsi pánem, jehož oblečení hrálo všemi barvami. Významně se opíral o svoji blýskavou hůlku a tvářil se jako světák.

Buclík si zatím prohlížel zboží, které přivezli lidé, a pohled mu klouzal tam a zpátky. Nevěděl, co ho má zajímat více. Jestli pytle jídla, velké sudy a solené maso nebo ti podivní lidé. Jen mu trochu vadilo, že po něm všichni pokukují, ale nejspíš to bylo tím, že byl oproti ostatním obrům nejméně o hlavu menší.

Jak se Buclík rozhlížel, na jednom z povozů ho náhle zaujaly jakési blýskavé věcičky. Podobně se blýskala i hůl toho pestrobarevného člověka, který smlouval s DumDumem. Velice se mu to zalíbilo, a proto se začal vyptávat obchodníka, jenž stál hned vedle:

„Prosím pěkně, a tohleto je k čemu?“

„No to víte, vašnosto, to jsou zlaté šperky a valouny přímo ze zlata. Žádné náhražky. A takové zlato slouží k tomu, aby se blýskalo, blyštilo nebo aby se na něj koukalo, jak se krásně blyští a blýská. Někteří tvrdí, že zlato i rádo září. A to můžu potvrdit, protože na sluníčku vždycky září,“ vysvětloval znalecky.

„Aaaha. Tedy eeehm,“ zabručel Buclík. „A to je všechno, co zlato dělá? Září a kouká se na něj?“

„No také se dobře schovává pod postel a do temných koutů obydlí. A někdy se prý zakopává. To víte, kdekdo chce pořád nějaké zlato. Za takové zlato si můžete koupit všechno!“

„Jak to, že všechno?“

„Protože je to zlato a protože je cenné. Vždyť vám to říkám!“ důrazně objasňoval obchodník a máchal při tom rukama.

Buclíkovi se zlato zalíbilo. Zarývalo se mu do očí a měl potěšení z toho, že se na něj může dívat.

„Kde se to bere, taková věc?“ vyptával se.

„No to víte, trpaslíci. Ti se zabývají takovými věcmi, jako je zlato, stříbro, diamanty a jiné drahé kamení.“

„A co je to trpaslíci?“

„Žádný co, ale kdo,“ vysvětlil kupec. „Nikdy jsem je neviděl. Ale že prý jsou to lidé, kteří žijí v lese a mají čepičky a jezdí na duze.“

Buclík nevěřil vlastním uším. Takoví lidé že existují? Už se chtěl vyptávat dál, když vtom se přihnal DumDum.

„Hej, chlapče, už jdeme. Máme všecko, co jsme potřebovali. Budeme aspoň brzo zpátky,“ popoháněl ho obr svým dunivým hlasem.

Buclík poděkoval obchodníkovi a přidal se k ostatním obrům, kteří se vydali na pochod zpátky do hor.

Cestou domů byl Dumdum v opravdu dobré náladě. „Byl to dobrý den. Máme celý vůz mouky a spoustu pytlů zeleniny. Dokonce jsem vyzvedl i semena na setí, takže znovu zkusíme pěstovat vlastní obilí. Schválně jsem je dal vyšlechtit, aby přežilo v naší horské zemi,“ nadšeně vysvětloval DumDum.

Buclík ho ale moc nevnímal. Spíše ho zajímalo zlato, stříbro a trpaslíci. No jen si to představte, taková věc!

„DumDume, slyšel jsi už o trpaslících? Mají čepice, jezdí na duhách a někde berou zlato a kamení, co je hrozně drahý,“ začal se opatrně vyptávat.

DumDum byl otázkou zaskočený a chvíli mu trvalo, než Buclíkovi dokázal odpovědět.

„Něco jsem o nich slyšel, ale nikdy jsem je neviděl. A ani jsem ještě nikoho neviděl jezdit na duze. Taky jsem slyšel, že jsou hodně malincí. Ještě menší než lidi, co jsme je dnes viděli. Kopou prý ve skalách a tam právě berou ty svoje kameny. A možná odtud jezdí na duze ven,“ rozvyprávěl se nakonec DumDum.

„To je teda věc! Určitě tím potěší spoustu lidí, když jim dávají to zlato s těmi kameny.“

„No to víš, asi to tak bude. Zlatu moc nerozumím. Jen vím, že lidi ho mají hrozně rádi. Mně se taky líbí, ale zdá se mi k ničemu.“

„A všichni ti trpaslíci kopou zlato? Nebo někteří dělají i něco jiného, jako třeba dřevorubectví nebo zahradničení?“

„Nooo, podle toho, co vím, trpaslíci dělají i jiný věci… Ale abys mohl kopat zlato, musíš být dozajista trpaslíkem, nejspíš,“ pověděl nejistě a škrabal se u toho na bradě.

Buclík pozoroval DumDuma, jak krčí čelo a nad něčím velice přemýšlí. A když už to vypadalo, že nakonec něco řekne, jen naprázdno otevřel pusu.

Ještě je tu něco, co byste měli o obrech vědět. Oni obři někdy opravdu dlouze přemýšlejí. Jak jsou velcí, tak mají i delší spojovací cesty v hlavách. No, a to se potom ta myšlenka přenáší déle než třeba u lidí. U starších ročníků a u opravdu velkých obrů se často stává, že se kolikrát myšlenka zatoulá a ani do cíle nedoběhne. Nejhorší případ je, když uteče pryč úplně. Třeba uchem. Pak se ta myšlenka toulá světem křížem krážem, než se vytratí nebo než někomu vletí do hlavy. To potom lidé přichází s takovými obřími nápady, které by je normálně nenapadly. Znáte to, jdete na procházku a znenadání dostanete úžasný nápad. A když jej potom sdělujete třeba svým známým, tak si kolikrát klepou na čelo a ptají se: „Kam ty jenom na ty nápady chodíš?“

Nakonec opět DumDum promluvil rozvážným hlasem: „Myslím, že se jeden musí stát trpaslíkem, aby mohl dělat takový věci. Říká se tomu odborná práce. Jo, tak se tomu říká. Odborná práce.“

DumDum viděl, že Buclík doslova hltá každé slovo, které pronesl, proto rychle upozornil, že jsou obři a neměli by se plést do jiných záležitostí než těch obřích.

Buclík pokýval hlavou na srozuměnou a už se raději dál neptal. Začal si v hlavě urovnávat vše, co se dověděl, a začal přemýšlet. V hlavě se mu honila spousta myšlenek, sem a tam, nahoru a dolů. Bylo to něco nového a neprozkoumaného. Buclík byl natolik ponořen do svých úvah, že si ani nevšimnul, že jsou doma. Rychle poděkoval DumDumovi a pospíchal k rodičům, aby jim vše pověděl.

Když přispěchal k rodné jeskyni, potkal tatínka, který se právě vracel domů z kamenolomu. Maminka je oba přívětivě pozdravila a hned je hnala k jídlu. Zasedli spolu ke stolu a za chvilku před nimi přistál hrnec s polévkou.

„Tak povídej, chlapče, jaké to bylo?“ ptal se netrpělivě tatínek.

„Už vím, co budu dělat. Stanu se trpaslíkem!“ pověděl rozhodně Buclík.

Táta s maminkou nevěřili vlastním uším. Nejprve přemýšleli a vzpomínali, co je to vlastně trpaslík a jestli to kdy vůbec slyšeli. Už jenom, jak to znělo, se jim nelíbilo. Nakonec jim musel Buclík vysvětlit, co to tedy obnáší. Že je to odborná práce, že to má co do činění se zlatem, co se blýská, s kamením, které je drahé, a také že je v tom zahrnuta i spousta kopání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak se chtěl stát obr trpaslíkem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.