Kolem kolem národních parků USA

Po předchozí nebezpečné cestě Jižní Afrikou jsem se chtěl vyhnout velkým rizikům a užít si cestu v pohodové zemi. Proto jsem zvolil bezpečné a cyklisticky přívětivé Spojené státy. Hlavním lákadlem byly národní parky. Některé z nich jsem sice navštívil v roce 2000, ale to byla cesta autem a tak jsem si tyto přírodní krásy dostatečně nevychutnal.

Rozhodně jsem musel navštívit Yellowstone, kde jsem dosud nebyl. Východiskem se stalo Boise, hlavní město státu Idaho. Potom jsem se plánoval projet po několika národních parcích v Utahu. Chtěl jsem se zastavit u Grand Canyonu a užít si civilizaci v Salt Lake City a Las Vegas.

Dále jsem plánoval přejet co nejrychleji k řece Mississippi a okolo ní dojet do New Orleans. Nicméně podrobné plánování, itineráře a podobné vymoženosti mne neberou. Jak je u mne skoro pravidlem, nakonec bylo všechno jinak. Klíčovým momentem byl blizard, který mi v noci zasypal stan sněhem na parkovišti u pumpy v Clines Corners ve státě New Mexico. Ráno jsem vše přehodnotil, otočil kolo na jih, projel Texasem a řeku Mississippi viděl až těsně před cílovým New Orleansem.

Mapa cesty

Vyjel jsem 1. září 2018 z Boise, hlavního města státu Idaho. Po více než třech měsících a našlapání 6751 km jsem výlet ukončil v luisianském New Orleans a 7. prosince 2018 se vrátil do Prahy. V sedle kola jsem strávil 417 hodin a spálil při tom 160 000 kcal. Vzhledem k levné, ale silně nezdravé, stravě, jsem zhubl jen minimálně.

Začátek byl jasný, dojet do národního parku Yellowstone. Vzhledem k neexistenci lokálních silnic jsem si osvojil jízdu po dálniční krajnici, což bylo v dané oblasti zcela legální, i když ne vždy příjemné. Bylo skoro po sezóně, přesto byl tento populární park nacpaný návštěvníky. Všechny kempy beznadějně plné. Naštěstí jsem mohl využívat hiker - biker, což jsou části kempů vyhrazené pro pěší a cyklisty. Žádný velký komfort, ale zato nízké ceny.

Pokračoval jsem na jih navazujícím národním parkem Grand Teton, lemovaným impozantními zasněženými vrcholy hor. Potom kaňonem Hadí řeky, okolo Medvědího jezera a kaňonem řeky Logan jsem dojel do mormonského Salt Lake City. Po zaslouženém čtyřdenním odpočinku jsem pokračoval na jih do NP Capitol Reef. Následoval nejvyšší kopec na trase, výšlap na skoro 3000 metrů vysoké sedlo hory Boulder.

Průjezd nehostinnou krajinou Grand Staircase Escalante National Monument - pustou skalnatou krajinou s minimem vody, která byla zmapována jako vůbec poslední území pevninské části USA. Příjemný dvoudenní pobyt v Bryce Canyonu a NP Zion a potom už jsem chvátal do Las Vegas, abych dorazil pokud možno v pondělí. Ceny ubytování jsou přes týden nízké, zato od pátku do neděle je to pořádná pálka. Také jsem za pokoj v kasínu zaplatit za 4 noci od pondělí do čtvrtka méně, než za noc páteční.

Z Nevady do Arizony, okolo Hooverovy přehrady, která připomíná období předválečné hospodářské krize. Napojil jsem se na "matku cest", historickou Route 66, která vede z kalifornské Santa Monici do Chicaga. Poté, co se postavily dálnice, ztratila silnice svou bývalou slávu a nyní se snaží kdysi prosperující obce přežít z turistického ruchu. Na nedostatek návštěvníků si ale nestěžuje Grand Canyon Village, která byla nacpaná návštěvníky a v beznadějně obsazených kempech byla naštěstí hiker - biker oddělení.

Z Grand Canyon jsem odjel na jih, prohlédl si historický Flagstaff. Po cestě na východ jsem nemohl vynechat mediálně propagovaný Meteor Crater, skvěle zachovaný kráter vytvořený dopadem meteoru o průměru 45 metrů. Další lahůdkou byl Petrified Forest, národní park plný zkamenělých pravěkých stromů. Přejel jsem do státu New Mexico a pokochal se skálou nápisů v El Morro a jeskynní oblastí v El Malpais National Monument. V největším městě Albuquerque se mi nelíbilo, centrum města plné feťáků a bezdomovců, místní mne varovali, abych si dal pozor na možné oloupení.

Projel jsem historickým Lincoln State Monument, sídlem stejnojmenného okresu, kde v dobách divokého západu řádil mladičký desperád Billy the Kid. Všichni ufologové znají město Roswell, ve kterém sídlí mekka ufologů v International UFO Museum. Pitvu mimozemšťanů jsem viděl jen na názorných figurínách v muzeu a skutečné UFO jsem také nezahlédl. Zhruba 200 km jižně leží další atrakce, rozlehlé krápníkové jeskyně Carlsbad Caverns.

Potom jsem projížděl naftaři zpustošenou oblastí Texasu, které dominují naftové vrty, frakovací stanice a provoz nadměrných silničních monster naložených naftařskými proprietami. Jedno z nich mne na křižovatce srazilo, ale odnesl to jenom notebook popraskanou obrazovkou. Potom i ten Texas zlidštěl, objevil se historický Frederisburg, ranč presidenta Johnsona a kopcovitá Hill Country, připomínající typickou českou krajinu. Prohlédl jsem si muzea v hlavním městě Austinu a v Houstonu navštívil Space Center s řídícím střediskem měsíčního projektu Apollo.

Na pobřeží Mexického zálivu jsem přejel do Luisiany, projel se po patnáctikilometrové pláži a pokochal se Franklinem s historickými plantážnickými domy. Cestu jsem zakončil přejezdem řeky Mississippi do New Orleansu, kde mne za jízdu po mostě bezdůvodně sprdnul policista. V Bourbon Street jsem povedenou patnáctou cestu poctivě oslavil a po pěti dnech jsem odletěl domů.

Do národního parku Yellowstone

Vzpomínka

Z našich médií jste možná slyšeli o vraždě čtyř cyklistů v Tádžikistánu. Dva z nich, mladý americký párek, jsem potkal vloni v Botswaně. Míjeli jsme se v protisměru v té největší divočině - na dvousetkilometrovém úseku mezi Pandamatenga a Nata. Jedinou civilizaci tam představuje silnice, jinak tam nic není. V oblasti žije divoká zvěř, sloni, lvi, hyeny, takže tam není pro cyklisty příliš bezpečno. Naštěstí jsem přespal v opuštěném rondavelu a ten jsem jim také doporučil. Byli to příjemní lidé, půlhodinku jsme si pokecali a pozval jsem je domů do Prahy. Škoda jich.

Mimochodem, některá média o nich psala úplné nesmysly - že jsou sice sluníčkáři, ale o místní lidi se nezajímají a podobné blafy. Přitom to byli lidé, kteří chtěli pomalu, ale důkladně, poznat kus světa. A k tomu je kolo přímo stvořené. Kdo to nezažil, nepochopí.

Američané Jay a Lauren, které zabili v Tádžikistánu

Do Států za národními parky

Tažní ptáci díky teplému počasí ještě z Čech neodlétali, ale na mne už přišly toulací touhy a tak jsem jako každoročně vyrazil. Letos jsem si vymyslel prohlídku národních parků na americkém středozápadu. Ve zbývajícím čase bych si rád projel kousek amerického jihu, který mne fascinoval ve Faulknerových hlubokomyslných knihách a samozřejmě i v zábavných knížkách Marka Twaina. Každopádně, zpáteční letenku mám z New Orleans v Luisianě.

Týden před odletem byl hektický. Manželka mne zaměstnala ve sběru překotně dozrávajícího ovoce. Česal jsem švestky, kdy malý stromeček vyplodil skoro deset lísek ovoce, ale to bylo jenom zahřívací kolo. Dozrála menší jablůňka, otrhal jsem z ní zhruba 200 kg šťavnatých jablek a vydali jsme se do moštárny. Poté co bylo vylisováno přes 100 litrů moštu nám došla zásoba lahví a zbylá jablka jsme museli odvézt. Naštěstí jsem do rozdávání a zavařování moštu nebyl zapojen, musel jsem den před odletem zabalit. V den odletu jsem ještě ženě nainstaloval a předvedl sušičku ovoce dodanou z eshopu a teprve potom jsem byl ze všech manželských povinností dočasně uvolněn.

Jak nechtěně ušetřit

Na let jsem se odbavil online a přitom zaplatil zhruba 2200 Kč za druhé zavazadlo. Podal jsem zavazadla u přepážky a chtěl odvézt kolo do nadměrných zavazadel. Pracovník na přepážce mi řekl ať počkám, že musí něco vyjasnit. Šel za šéfovou směny a tam si asi 10 minut špitali. Potom oba za mnou přišli na přepážku s tím, že jsem za kolo nezaplatil správnou částku, že to mělo být 3200 Kč.

Šéfová mi řekla, že musím zaplatit celou částku za kolo a požádat si u KLM, aby mi refundovali to, co už jsem za druhé zavazadlo zaplatil. A prý nemohu ten rozdíl pouze doplatit. To mi fakt nadzvedlo mandle. Zeptal jsem se, zda preferují odbaveni online. "Jasně že jo", odvětila šéfová. "A proč tam nemáte volbu u druhého zavazadla, tam není žádná možnost, ani upozornění na jinak účtované sportovní vybavení. To je vaše chyba.", oponoval jsem já. "OK, zavolám na zastoupení", pravila šéfová. Po krátkém telefonátu jsem byl vyrozuměn, že je vše v pořádku, nic doplácet nemusím a mám si prý užít let s KLM. Jasně, proč ne.

A taky jsem si to užil. KLM je jedna z mála společností, která vám na evropském letu dá zadarmo pivo nebo víno. Nepohrdl jsem. Nicméně na letu do Salt Lake City byl skvělý servis a nabídka tak sugestivní, že jsem si kromě vína musel dát i masivního panáka skotské. Díky tomu jsem také za setrvávajícího denního světla uchrupnul na tři hodinky.

V Salt Lake City jsme přistáli stále za denního světla, ale u nás už byly 2 hodiny ráno. Ve frontě na imigration se mne zeptali, zda už jsem v USA byl a poslali mne k automatům, kde se odbavují držitelé amerických pasů. Tam jsem oskenoval vízum z pasu, oskenoval prsty kvůli kontrole otisků a nechal se automatem vyfotit. Vytisklo mi to proužek papíru s fotkou a s tím jsem měl přednostní přístup k imigračnímu úředníkovi. Tomu jsem na dotaz, co že to chci v USA dělat, řekl, že se chci trochu projet na kole a on mi popřál, ať si to užiju.

Vyzvedl jsem zavazadla, projel celnicí a znovu je podal u přepážky Delty. Potom jsem šel na bezpečnostní kontrolu. V USA se musíte zout, to už jsem dlouho nezažil. Odstavili mne stranou, měl jsem 2 Plzně zabalené a řádně deklarované z pražského Free Shopu a to byl problém. "To mi tady neuznáváme, buď tady to pivo nech, nebo to musíš podat jako zavazadlo, na palubu tekutiny nesmí". Pivo jim mi Češi nedáme, takže zpátky k Deltě a podat další zavazadlo. Asi jsem je naprudil tím, že jsem jim to pivko nenechal a při nové kontrole si na mne fakt smlsli. Akorát do naha jsem se svlékat nemusel.

V Boise jsme přistáli o půlnoci, u nás už bylo 8 hodin ráno. Chlápka u nadměrnejch, který mi předával kolo, jsem se ptal, zda se letiště na noc zavírá, že potřebuji smontoval kolo. "Nezavírá, klidně si to smontuj, žádný problém", odvětil. A taky to tak bylo. Nikdo mne neotravoval, byl jsem tam sám. V klidu jsem se převlekl do cyklistického, abych si nezamazal "civil", dal si tu zachráněnou Plzeň a pomalu a důkladně jsem kolo vybalil, sestavil a jízdou po rozlehlé hale otestoval.

Smontované kolo na liduprázdném letišti v 3:30

Byl jsem hotov po třetí hodině ranní, ale spát se na letišti nedalo. Hrála tam pořád docela slušná muzika ze šedesátých a sedmdesátých let, prokládaná každé tři minuty hlášením, že lidé nemají nechat svá zavazadla bez dozoru. Zkusil jsem spát venku před letištěm, ale tam zase bylo chladno. Kdybych byl na cestě už pár dní, dal bych to na trávníku ve spacáku pod širákem, ale zatím mám příliš silný civilizační nátěr.

Boise

Ubytování jsem měl zamluvené v Budget Inn. Přihlášení bylo od 15 hodin. Přijel jsem k motelu v 9 ráno a zkusil to ukecat. Můj pokoj byl obsazený, odhlášení do 11 hodin, mám přijet v jednu.

Capitol of Idaho

Díky časovému posunu a nevyspání jsem byl úplně mimo čas, ani bdělý, ani spící. Majitel motelu mi doporučil, abych si na ty 4 hodiny zašel na pivo do přilehlé hospody. Jak bych asi poté dopadl? Takže jsem to zavrhl a vydal se s naloženým kolem obdivovat krásy Boise, hlavního města státu Idaho.

"Vida ho, jsem ve státě Idaho". "Neboj se v Boise". A další nepublikovatelné pitomosti produkovala má unavená mysl. Ještě že se to alespoň rýmovalo. Projel jsem dobře udržované, cyklisticky vstřícné, ale podle našich evropských zmlsaných požadavků nezajímavé město.

Boise je hlavním městem státu Idaho. Jeho dominantou je místní Capitol of Idaho. Nejhezčí částí jsou staré rozlehlé usedlosti vytápěné termálními prameny. Není na ně moc vidět, jsou ukryty za stromy na rozlehlých pozemcích. Centrum je klasicky po americku "každý pes jiná ves", žádná úchvatná architektura. Město má řadu parků, největší rekreační prostor je okolo řeky Boise. Po obou březích vedou několika kilometrové cyklostezky ve skvělém stavu. Spousta lidí jezdí po městě na kole a to často i po chodnících. Nicméně řidiči jsou na cyklisty zvyklí a tak vše probíhá bezpečně.

Narazil jsem na obchod s turistickým vybavením. Koupil jsem plynovou kartuši do vařiče a macatý sprej na medvědy, údajně velice účinný na nebezpečné grizly. Před pár dny se u nás psalo o napadení turistů grizlí samicí (byla s mládětem) v Yellowstonu. Medvěda nakonec zahnali sprejem a chlapec vyvázl ze souboje s grizlicí pouze se škrábanci. Tak jsem si pochvaloval, jak jsem se dobře vybavil, ale jen do doby, kdy jsem si přečetl návod. Spuštění spreje bylo komplikované a výrobce doporučoval ho natrénovat na cvičném spreji, který dodává do obchodů. Zkoušet to na naplněném spreji nedoporučoval - ve spreji je zásoba pouze na 7 vteřinový výtrysk a testovací špricnutí trvá minimálně 2 vteřiny.

Druhý den jsem se v obchodě zastavil a pídil se po testovacím spreji. Neměli ho a tak jsem jim ten zázrak za 58 USD vrátil. Bez problémů mi cenu připsali na kartu. Místo toho jsem koupil větší pepřový sprej a populární rolničku. Ta se připne na batoh a zvonění zaručí, že o vás medvědi budou vědět a radši se vám vyhnou.

Konečně jsem se ubytoval, ale spát jsem v jednu hodinu odpoledne nešel. Rozhodl jsem se experimentovat, spací puzení potlačit a jít do pelechu až ve 22 hodin. Potom jsem si dal dvanáctihodinový spánek a zdá se, že jsem s "jet lagem" alespoň částečně zametl.

Letos jsem si poprvé vzal smartphone a rozhodl se pořídit druhou simku americkou a zaplatit si nějaká data. Nejblíže byl Verizon, tam jsem začal. Ujala se mne dívčina, která tam snad byla první den, byla úplně vedle. Po dvacetiminutovém úsilí, kdy jsme vyplnili několik formulářů se konečně uvolnil její kolega. Ale ani potom jejich karta nefungovala. Nakonec zjistili, že s mým telefonem mohu používat karty pouze od T-Mobilu a ATaT. Důvěrně mi sdělili, že T-Mobile má slušné pokrytí jen ve městech a na venkově je to bída.

Nakráčel jsem do 3 km vzdáleného ATaT a za 10 minut jsem měl předplacenou kartu na měsíc na 1 GB dat za 30 USD. Prodloužení budu platit online každý měsíc. Chtěl jsem to rovnou zaplatit za 3 měsíce, ale odradili mne od toho. Při každé platbě totiž dostanu bonus 5 USD, takže bych na celkové platbě tratil deset dolíků.

Zastavil jsem se ve dvou cyklistických prodejnách, kterých je v Boise hafo. Potřeboval jsem s nimi probrat cestu směr Yellowstone, protože jsem na mapách nevyšašil žádnou lokální silnici z Boise. Existuje pár prašných cest, kterými se dá dostat na docela drsný (a taky prašný) Oregon Trail Back Country Byway. To mi ale na naloženém kole nedoporučovali. Nakonec z toho vylezla nutnost jet po Interstate 84, což je freeway (rychlostní dálnice), na které jsou kola obvykle zakázána. Ale protože neexistuje paralelní lokální silnice, tak se na kole po I84 jezdit může. No, moc jsem se na to netěšil.

Rozcvička na interstate

Začátky jsou vždy těžké a tak jsem se, pořád ještě oblbnut časovým rozdílem, ráno motal po světnici a chaoticky se připravoval k jízdě. Za dva tři dny už to budu mít "v paži". Vyjel jsem před devátou, projel podle navigace městem a před letištěm najel na dálnici. Široká krajnice byla příjemná, akorát jsem se musel občas vyhýbat poházenému svinstvu - zbytkům pneumatik z kamionů, kusům drátových výztuží z pneumatik a dalším předmětům, které občas autům odpadnou.

Moc mne to nebavilo, provoz byl hodně silný, takže hluk a smrad, žádná idyla. Rychlost aut mne ale motivovala a já usilovně šlapal a jel opravdu rychle, alespoň na mé poměry. Konečně průměrná rychlost přes 22 km/hod je na naloženém horáku docela slušná. Od poloviny trasy k tomu také přispěl čerstvý vítr v zádech.

Interstate I84

Mountain Home

V Mountain Home jsem byl v půl jedné. Odbočil jsem z dálnice, na navigaci našel RV park a po jedné hodině jsem už měl stan postavený. Dal jsem si dvouhodinového šlofíčka, abych dohnal spánkový deficit a pak se vydal do místního Albertsons nakoupit jídlo s přáním, hlavně aby toho bylo hodně.

První spaní ve stanu

Původně jsem chtěl vyrazit z Mountain Home po silnici 20. Následně jsem zjistil, že nemám šanci spát v kempu a tak jsem to přehodnotil. Dal jsem si dalších 80 km po dálnici a v Bliss z ní vypadl na klidnou a překvapivě kvalitní slinici 26.

Na dálnici se mi nelíbilo, spousta rychle jedoucích aut a každé z nich může udělat chybu nebo z něj může něco upadnout. Pro jistotu jsem navlékl reflexní vestu a cítil se trochu líp. Rychlou, ale nudnou cestu zpestřili až senioři na Rest Station kousek před Bliss. V rámci zvýšení bezpečnosti dopravy servírují kafe zdarma a k tomu studenou vodu a vlastnoručně upečené sušenky. Skvěle jsem si s nimi popovídal. Pán byl veterán korejské války a tak jsme probrali Pusan perimetr a překvapivou ofenzivu vedenou z Incheon. Tito lidé jsou ta pravá Amerika, ke které jsme se upínali za bolševika. Na ně žádné MeToo a podobné vymyšlené problémy neplatí.

Senioři zvyšují bezpečnost dopravy naléváním kávy zdarma a rozdáváním vlastnoručně vyrobených sušenek - to je ta pravá Amerika, u nás nepředstavitelné

S úlevou jsem vypadl z interstate 84 a pokračoval po lokální highway 26. Hladký povrch, metrová krajnice a slabý provoz, to byla fakt úleva. Dorazil jsem do městečka Gooding, které hrdě oznamovalo 3567 obyvatel - což je na zdejší poměry dost velké. Jenom nevím, jak to dělají, když se někdo narodí či nedej bůh umře. To jdou přemalovat ceduli u vjezdu do městečka? Ale jasně, i ostatní osady oznamují počet obyvatel na jednotky.

Gooding

Na křižovatce jsem si v prodejně u pumpy dal nadupané burito a zjistil, jak se dostanu k RV parku. Byla to neoplocená plocha za městem, stanoviště pro RV s vodou a elektřinou a zanedbaná loučka pro stany. Nikde žádná kancelář, pouze obálky na registraci a sloupek na vhození peněz. Stan byl za 5 USD, super láce. Ta byla vyvážena absencí záchodů a sprch. Ty sice na plánku byly, ale v reálu to byly nepoužitelné ruiny.

Vrátil jsem se do města, vše si prohlédl (nebylo co) a nakonec nakoupil jídlo a pivko v místní sámošce. Mimochodem, byla neděle a měli otevřeno do 22 hodin. S pivem je tady trochu problém. Všude můžete nakoupit balení šesti, dvanácti či čtyřiadvaceti piv, ale koupit si půl litrovou láhev či plechovku je fakt problém. Samostatná piva začínají na 0.7 litru (25 oz), ale pravidlem jsou (skoro) litrovky - 32 oz. Prostě to tady s bojem proti alkoholismu vzali příliš od podlahy. Co mi zbývalo, koupil jsem dvě 32, no a považte, vychlemtal jsem je bez problému. Nutno dodat, že je zde extrémně teplé počasí, denní maxima na slunci 45 stupňů Celsia, průměr 32. Ale lidi mne straší, že než dojedu do Yellowstone, napadne tam sníh. Tak abych radši trochu přišlápl.

Ráno jsem pokračoval po slinici 26 do Shoshone, což je mimochodem jméno indiánského kmene. Na křižovatce jsem potkal místního cyklistického borce na elektrokole. Ten si pochvaloval, že má na kole komponenty vyrobené v České republice a je s nimi velmi spokojen.

Do Picabo, kde je RV park, který ale neměl inzerována místa pro stany, jsem to vzal přes Ritchfield. Při vjezdu hrdě oznamovali populaci 426 osob a mne bylo jasné, že tam žádnou populační explozi nevyvolám. V místní prodejně jsem koupil oblíbené microwave burito. Mražené burito, to nejlevnější čím můžete doplnit kalorický deficit a které vám ochotně rozpečou v mikrovlnce. Dal jsem si dvě a s chutí jsem se tím cpal ve stínu před místní poštou. A vůbec mne nevadily nutriční hodnoty zveřejněné na obalu, ze kterých by útlocitná duše usoudila, že po požití zcepení.

Hlavní obchod na hlavní křižovatce obce se 462 obyvateli

Do Carey, kam silnice 26 a zároveň silnice 93 vedly (ano, jedna silnice má třeba 3 čísla) jsem jet nechtěl. Věděl jsem, že existuje odbočka do Picaba. Byla to docela hnusná prašná silnice s nepřetržitou roletou a zasypaná pískem. Po půlhodině natřásání mne začal řachtat přední nosič a musel jsem na něm utáhnout šrouby.

V Picabo byla u pumpy, jak to zde bývá, prodejna kombinovaná s restaurací. Dal jsem si polévku, koupil přerostlá pivka a ptal se na spaní v jejich kempu. Stany nedělají, pouze RV auta. Ale odkázali mne na 5 km vzdálený bezplatný kemp u Silver Creek. Dobrý, stan jsem postavil hned u říčky, v ní se také umyl. V kempu byl jeden suchý záchod, jinak žádné vybavení. Pitnou vodu jsem si prozíravě přivezl, jinak bych musel filtrovat vodu z řeky.

Pozoruhodné je, jak jdou ceny kempů dolů. V Mountain Home stál stan 25 dolarů (ukecal jsem na 20). V Gooding to bylo za bůra a tady zadarmo. Myslím, že novodobí vědci z humanitních fakult, by regresní analýzou měli vyvodit, že v dalším kempu mi budou za pobyt platit. Ale beze srandy, bydlení je zde drahé. Motel pod 80 USD je rarita a obvyklá cena je okolo 100 USD za noc. Tam samozřejmě mají Wifinu a kdybych bydlel po motelech, mohl bych zveřejňovat své povídání denně. Ale spát v posteli mohu doma, kvůli tomu se nemusím trmácet přes kus světa. Takže stan a co nejlevněji, amigos.

Ráno jako vyšité, ale trochu chladno

Ráno mne otravoval nějaký pes, ale když jsem vylezl ze stanu, hned poznal, kdo je tady pánem a s kňučením vypadl. Nasnídal jsem se v restauraci u pumpy, kterou jsem znal ze včerejška. Typická americká snídaně - volská oka, slanina, opečené brambory a toasty. K tomu kýbl kafe a byl jsem připraven vyrazit.

Silnice kopcovitá, ale stoupání spíše mírná, dalo se to pohodlně jet i ve zdejším stále panujícím vedru. Vrstvy staré lávy okolo silnice nasvědčovaly tomu, že se blížím k národnímu parku.

Craters of the Moon National Monument and Preserve Idaho

Měsíční krátery zní v překladu název tohoto národního parku. Název je trochu zavádějící. Krátery na Měsíci jsou výsledkem pádů meteoritů, jak potvrdili američtí kosmonauti, kteří se byli po Měsíci projít. Kdežto zde jsou výsledkem vulkanické činnosti. Nebyl zde pouze jediný vulkán, ale série hlubokých štěrbin, které jsou známy pod názvem Great Rift (Velká Průrva), která přetínají planinu Snake River. Poslední erupce byla zhruba před 2000 roky. Geologové věří, že další erupce jsou pravděpodobné. A pravděpodobně se na ně i těší.

Severní kráter

Vstupné do národních parků je většinou 15 USD. Zakoupil jsem si roční vstupenku (Annual Pass) za 80 USD. Otázka pro těžké vzdělance - kolik Národních parků musím navštívit, aby se mi to vyplatilo - z hlavy prosím? Nicméně nechme počty pro 4. třídu základní školy být a věnujme se složité technice. Za vstupem do NP je kemp. Najdete si volné místo (máte-li jenom stan, můžete si vybrat jenom z míst pro stan, abyste nezabírali místo pro RV) a jdete k automatu zaplatit kartou. Přestože jsem pass platil kartou bez potíží, v kempovém automatu jsem se nechytl a to jsem vyzkoušel všechny 4 možné polohy karty. Šel jsem žádat o pomoc rangery, u kterých jsem platil pass. Koukali na mne nejdříve jako na popleteného moulu. Satisfakcí mi bylo, že zkoušeli taky všechny 4 polohy karty a nic. Nakonec jsem to zaplatil u nich.

Devils Orchard (Ďáblova zahrada)

Parkem vede asi osmikilometrový silniční okruh, odkud se vyráží na jednotlivé přírodní atrakce. Jako jediný jsem si to obešel všechno pěšky, ačkoliv každé druhé auto mi nabízelo "lift". Je to docela depresivní, černá porézní hornina vyvřelá do pitoreskních tvarů. Taky se to všechno jmenuje ďáblovo, pekelné, prostě nic moc lidského v tom není.

V kempu byla pitná voda, splachovací záchody, ale žádné sprchy. Není se co divit, většina RV vozidel je tak velká, že kromě zmíněného příslušenství disponují snad i kulečníkovým sálem. Typicky je to menší autobus, za ním táhnou trochu větší osobní auto, které má na držáku vzadu alespoň jedno či dvě jízdní kola. Ptal jsem se několika lidí, jestli ta kola používají. "Jasně, jinak bychom je nevozili". "Kdy jste je naposled použili", nedal jsem se. "To bylo v Napa Valley, viď mámo, sakra vždyť to už je šest roků".

Místní flóra je jedinečná

Ráno jsem zašíval problematický zip mého letitého spacáku, který trucuje a při nočním převalování se samovolně rozevírá. Jestli to nespravím a ochladí se, budu muset koupit nový spacák. Nikam jsem nechvátal, ještě se prošel po několika blízkých stezkách v NP a potom vyjel směr Arco.

Oddech v Arco

Po 30 km pohodlné jízdy převážně z kopce jsem dorazil do Arca, které nemá ani jeden tisíc stálých obyvatel. Tato malá osada má světové prvenství v tom, že to bylo vůbec první město kompletně zásobené elektřinou z atomové elektrárny. Ze dvou velkých RV parků jsem si vybral KOA. Fungující wifina, tu jsem potřeboval a také jsem musel vyprat. Pokračovat dál do 110 km vzdáleného Idaho Falls se mi opravdu nechtělo.

Pračka vyprala vše rychle za 7 čtvrťáků. Do sušení jsem neinvestoval, natáhl provaz mezi stromy a za 2 hodiny bylo prádlo suché. Zajel jsem na kole do města obhlédnout pamětihodnosti. Od nich jsem moc nečekal, ale hlavně jsem potřeboval studené pivko. Přesto jsem byl překvapen. Dozvěděl jsem se, proč je hora počmáraná čísly - každý maturitní ročník se tam zveřejní. A to už od roku 1920. Oblast okolo Arca je proslulá atomovým výzkumem a poblíž Arca jsou proslulé INL (Idaho National Labratories). Proto mne nijak nepřekvapilo torzo vysloužilé atomové ponorky na návsi.

V parku je vystavena věž atomové ponorky SN-666 USS Hawkbill, která sloužila od roku 1969 do 2000

Celé odpoledne volno, psal jsem blog pod stromečkem a k tomu dobře vychlazený, původně australský, modrý Fosters (pro neznalé - zelený má více alkoholu). Připadal jsem si jako na dovolené. Co víc si člověk může přát ...

V kempech KOA mívají snídaně zdarma - kafe a vafle. Vzpomínám na KOA těsně nad floridskou hranici, kde mne před pěti lety vaflemi málem zahubili. Připadal jsem jim tak hubený, že mne donutili sníst snad 6 kousků. Letos je situace jiná. Jsem stále ještě vykrmen z rodinné dovolené na Korfu, takže nejprve musím vypustit pneu v oblasti pasu. Navíc snídaně byla až od 9 hodin. Pohrdl jsem jí, dal si sardinky, kousek chleba a instantní ovesné vločky. Kupodivu mi to na těch 110 km jízdy stačilo, i když v závěru jsem už docela strádal.

Okolní krajina nezajímavá, stále stejná prérie porostlá žlutou trávou. Výjimkou jsou zemědělské enklávy, kde intenzivním zavlažováním dokážou pěstovat populární kukuřici a nebo obyčejnou trávu na seno. V dávných dobách zde indiáni lovili slony, velbloudy a bizony. Posledně jmenované lovili až do roku 1860 (nebo 1880?) a potom se museli přesunout do Montany. Zimy zde budou náročné, o čemž svědčí pevné sněhové zábrany instalované v okolí silnice.

Jako celoživotní letecký fanda se musím zmínit i o zdejších rozsáhlých oblastech, ve kterých se testovala přesnost bombardování. Podle místních zdrojů to bylo zejména od roku 1942 velice intenzivní. O všem informují panely na silničním odpočívadle.

Okolní krajina sloužila ve druhé světové válce jako cílová oblast pro testovací bombardování (zejména pro bombardéry Liberator)

V zásadě plochou, mírně zvlněnou step, narušují 3 výrazné vulkanické kopce. Ale to je tak všechno co zde můžete obdivovat.

Silnice 20 - vulkanické kopce

Idaho Falls

Na zdejší poměry velké město, 56 813 obyvatel (za ty tisíce bych ruku do ohně nedal, ale 813 si pamatuji přesně). Hlad hlodající v mých útrobách pominul všechny možné atrakce okolo cesty (ujišťují vás že žádné nebyly) a soustředil se na vyhledání nejbližšího supermarketu. Tam jsem se opravdu rozmáchl, vyndal přídavnou síťku na spacákovou brašnu a do ní nacpal zakoupený tovar. Potom jsem zapnul navigaci a hladem jsem byl dohnán k nejbližšímu RV parku, u kterého byl inzerován i kemping. Na postavení stanu čas nebyl, nejdříve jsem spořádal polovinu zakoupeného jídla. Potom jsem se rozhlédl po okolí, zjistil, že mi přidělené místo nevyhovuje a šel si ho vyměnit.

Večer přijela česká rodinná parta - 4 lidé ve vypůjčeném malém RV značky Jucy, který měl rozměry většího kombíka. Dva z nich spali na střeše ve skládacím stanu, zbylí dva v autě. Bylo to však vymakané, po odklopení pátých dveří se objevila úsporná kuchyňka se 2 plynovými vařiči - jeden pro vnitřní použití a druhý venkovní. Nechyběla ani malá lednice a malý sklad potravin. Přijeli z Yellowstonu a tvrdili, že jim tam byla zima. Zip mého spacáku zatím drží, tak bych to měl ustát.

Za řekou Snake River vykouklo něco jako Lomonosova univerzita

Pokračoval jsem po silnici 20, která měla parametry a provoz interstate. Až za Chesterem se vrátila k normální obousměrné silnici, ale krajnice byla pořád luxusní. Po ujetí necelých 90 km se příhodně objevilo městečko Ashton (cca 1150 obyvatel). V průvodci státem Idaho, který jsem sebral v Boise na letišti a který obsahuje seznam ubytování, jsem objevil hotel s přilehlým RV parkem, kde inzerovali i místa pro stany. Super volba, stan za 10 USD (nebývalá láce), elektřina a voda na místě. Pouze záchody a sprchy chyběly. Na záchod mohu chodit do hotelu a umyju se u kohoutku s vodou až se trochu setmí. Ušetřené prostředky jsem investoval do jídla v přilehlé restauraci. Nacpal jsem se nezdravým, ale vydatným jídlem (dvojitý hawajský burger, porce skoro k nesnědení) a byl připraven na zítřejší jízdu na hranici NP Yellowstone.

Večer si přišel v kempu popovídat bývalý voják, který sloužil několik let také v Německu. Shodli jsme se v názoru na Donalda Trumpa - z obou možností to byla lepší volba. Potvrdil mi, že lidé živící se vlastní prací mu fandí. A líčil mi historku s jeho mladou známou, která prosazovala Hillary Clinton. Pochvalovala si, jak bude všechno zdarma, studium, zdravotní péče, levná doprava a vůbec. Její nadšení pominulo v okamžiku, kdy jí vysvětlil, že až ona bude vydělávat, zaplatí všechny ty výhody zdarma tím, že bude platit vysoké daně.

Nad ránem mne vzbudila bouřka a déšť. Ten brzy ustal, ale okolo šesté znovu začal doprovázen větrem síly vichřice. Ta potom déšť potlačila a když jsem těsně před sedmou vstával, bylo po dešti. Vítr stan v podstatě vysušil a tak jsem ho rychle sbalil, protože to vypadalo, že se každou chvíli zase rozprší. V silném větru jsem ani nevařil oblíbené kafe na snídani a čaj na cestu. Najedl jsem se v obchodě na křižovatce u pumpy a vyrazil proti nepříjemně silnému větru.

Začalo to zostra, vytrvalé stoupání nebylo úplně ideální na nacpaný žaludek. Ale větru jsem se zbavil, silnice byla obklopena vzrostlým lesem, což byla příjemná změna oproti nekonečné prérii, kterou jsem projížděl dosud.

Okolí městečka je vyhlášenou rekreační oblastí

Okolo silnice byla řada kempů ve státním parku, napočítal jsem jich snad 20, z toho jeden z nich byl podle vyvěšené tabule plný. Tyto kempy jsou většinou velmi jednoduché, obvykle mají jen suchý záchod a o vše ostatní se musí postarat kempující. Zato jsou velmi levné.

West Yellowstone

Věděl jsem, že ve West Yellowstone je minimálně 5 RV parků a tak jsem si byl jist, že se tam chytnu. Dorazil jsem okolo čtvrté, obloha se zatáhla temnou černí a já objížděl RV parky a všude mne odmítli. Byť i měli volná místa na RV, odmítli mi je poskytnout pro stan i když bych zaplatil plnou cenu (cca 50 USD).

Díky tomu, že mám koupena mobilní data, jsem mohl prověřit nabídku ubytování na booking.com a hotels.com. Všechno obsazené, našel jsem 4 možnosti v ceně od 4500 Kč za noc. Uvažoval jsem, že bych se vrátil 16 km zpátky do kempu KOA, který jsem viděl u silnice. Bylo by to proti silnému větru a déšť s bouřkou byly na spadnutí. Nakonec jsem zajel do Visitor Center a tam mi sehnali to nejlevnější, co bylo ve městě k mání. Bydlel jsem ve velkém RV (obytném autě, spíš autobuse) s lednicí, vařičem, mikrovlnkou, elektrickým krbem a prostě plnou výbavou. Bylo to sice nejlevnější, ale kolik to stálo, na to se ani neptejte.

Tady už předvídavě propagují Vánoce

Yellowstone a Grand Teton NP

Když se ze začátku nedaří

Byl jsem velmi překvapen včerejší nedostupností ubytování ve West Yellowstone. Jak to bude asi vypadat v parku s kempy. Zahloubal jsem se do průvodce na Kindlu a s potěšením zjistil, že skoro všechny kempy v parku mají hiker biker oddělení, která se zaplní jen v mimořádných případech. To mne uklidnilo, ale přesto jsem chtěl vyjet co nejdříve.

Ale nešlo to tak snadno. Nejprve jsem šel na dvorek chytat lepší wifinu a po návratu nemohl otevřít dveře obřího přívěsu. Vzbudil jsem majitelku, ta s tím asi 10 minut různě lomcovala a pak se dveře otevřely. Já měl mezitím skoro bláto na hřišti po vydatné snídani. Potom jsem zjistil, že mám píchlé zadní kolo. Na několika místech byly v plášti zapíchnuté jemné drátky (ze zničených pneu) a jeden drát pronikl až do duše. Tím pádem jsem vyjel až po desáté. U vjezdu do parku jsem místo zaplacení 20 USD ukázal svojí roční vstupenku do všech NP. Evidentně se mi vyplatí.

Hned za bránou mne zastavil solidně vyhlížející, ne už tak mladý, muž s dotazem, zda je ta vlajka česká. Hned jsem se zajímal, jak to, že ji zná. Žil několik let v Česku, moc se mu u nás líbilo a chtěl by se prý zase načas vrátit.

Madison

Cesta parkem byla snadná, jel jsem okolo řeky Madison. Žádné významné stoupání, žádný vítr. Pouze provoz jak na dálnici. Okolo silnice jsou pullouty (odpočívadla) na sledování krajiny a zvířat. Takže jsem se kochal okolím. Po 22 km jsem přijel k campingu Madison, který inzeroval, že je plný. Bez problémů mi nabídli hiker biker kemp za kulantních 8,90 USD. Postavil jsem stan, brašnu s jídlem dal do plechové skříně zabezpečené proti medvědům. Chvíli po poledni jsem vyjel k 25 km vzdálenému gejzíru Old Faithful, jedné z největších zdejších atrakcí.

Návštěvníci Midway Geyser Basin

Něco mne hnalo, mastil jsem to bez zastávky, míjel jsem řadu termálních atrakcí. Pouze bizonům jsem neodolal. Docela schvácen jsem dorazil ke gejzíru Old Faithful, který je trochu ukryt za shlukem budov. Kolo jsem zamkl ke kandelábru na parkovišti. Okolo gejzíru je lavicemi vymezen polokruh o průměru zhruba sta metrů a bylo tam narváno. Našel jsem si výhled a působivé představení začalo. Z gejzíru začala stříkat pára do několikametrové výšky, malé děti plakaly a ostatní mlčky zírali. Měl jsem fakt kliku, že jsem to stihl. Hned jsem si připomněl, že vše špatné je pro něco dobré a že mě to ranní zdržení vlastně pomohlo.

Old Faithful v plné práci

Šel jsem se podívat na známou dvoranu v Old Faithful Lodge, které dominuje obrovský krb. Ohromná budova je postavená z klád úctyhodné velikosti. Při té příležitosti jsem se také dobře nabaštil, už jsem to potřeboval.

Zvenčí jsem si prohlédl Old Faithful hotel a potom už jsem pádil zpátky, abych stihl prohlédnout veškeré čoudící a páchnoucí termální atrakce. Uchvátili mne neustále prskající gejzíry v Black Sand Basin a navštívil jsem i další podobná místa. Přístup je po betonových či dřevěných chodnících, která vedou z parkovišť u silnice.

Black Sand Basin

Potom jsem objevil prašnou šest kilometrů dlouhou stezku, která vedla medvědím habitatem. Smělo se na ní na kole a tak jsem se tam projel. Míjel jsem lidi vybavené medvědími spreji pohotově pověšenými na opasku a cinkající rolničkami. Medvědi tam evidentně žijí, což dosvědčovalo množství jejich exkrementů, ale žádného jsem neviděl.

V hiker-biker kempu zatím přibyli 2 cyklisté - Jean Pascal z kanadského Rimouski (ještě si na ně pamatuji, byl jsem tam před 5 roky) a Rakušák Peter, bydlící ve vesnici asi 10 km od Flachau (mimochodem lyžař a skialpinista). Peter měl druhý den narozeniny a tak prozíravě koupil ještě ve West Yellowstone sixpack piv, abychom to mohli oslavit.

Okolo stanu se nám ochomýtaly losice a nedaly se nijak vyrušovat naší přítomností. Pivo zas tak dlouho nevydrželo a tak jsme po setmění zalezli do stanů. V noci byla docela kosa, ráno bylo na nule a ve stanu jsem měl plus dva. Zip spacáku naštěstí držel a já se prozíravě přioblékl, zima mi v noci nebyla. Akorát do studeného rána se blbě vstává, hlavně převlečení do studeného navlhlého oblečení je protivné. Řeším to tak, že si oblečení vezmu tak na 10 minut do spacáku, tam ho zahřeju vlastním tělem a potom už to jde.

Camping Madison - co se musí schovávat před medvědy do food boxu

Ráno jsem pomohl Jeanovi navléci plášť po výměně píchlé duše. Rval to montpákama až u toho rudnul a nic. Ukázal jsem mu mojí metodu - plášť jsem vycvakl ze zámků ráfku a přesunul co nejvíce do středu ráfku. A potom jsem plášť natáhl na ráfek pouhou rukou, bez montpák. Rázem jsem byl za experta.

Potom jsme se rozloučili a každý vyrazil jiným směrem, pouze Peter se na své narozeniny nikam moc nehnal. Vyrazil jsem na sever směr na Norris. Počáteční stoupání mne zahřálo, prohlédl jsem si vodopády na řece Gibbon.

A už jsem se těšil na Artists Paintpots. Parkoviště byla tak narvaná, že řada lidí neměla vůbec šanci se k přírodním atrakcím dostat. Na silnici se parkovat nesmí, to rangeři tvrdě stíhají. Auta, která se nevejdou prostě musí pokračovat dál. To nebyl můj problém, kolo, byť naložené, se vejde všude. Všechno jsem poctivě obešel, pokochal se. Nejvíc se mi líbil bahenní gejzír, který vyplivoval střely jítrnicovitého tvaru do výše jednoho metru.

Artists Paintpots - malá bahenní sopka si prskla

O pár km dále rozsáhlá oblast Norris Geyser Basin. Tam je nejznámějším gejzírem Steamboat, který vypadá nenápadně. Ale když si bouchne (zhruba 4x za 50 roků), je to fakt vysoká a hlasitá bomba. Řev vulkánu doznívá více než 24 hodin.

Norris Porcelain Basin

Canyon Village

Z Norris jsem si vyfuněl pěkné stoupání do Canyon Village. Při příjezdu do kempu jsem míjel 2 americké cyklisty a zase "to je česká vlajka". Byli to Kerry se Sheilou, stanovali vedle mne v hiker-biker. Kerry dělal s českými inženýry a byl párkrát v Praze - utkvěl mu hlavně hrad nad městem a řekou.

Fenomén hiker-biker

Hiker-biker oddělení kempů v národních parcích stojí méně než třetinu běžného místa na stan. Smí tam pouze pěšáci a cyklisti. Výhodou je, že je v nich vždy místo, i když jsou kempy jinak beznadějně plné. Mimochodem, v obou parcích jsem nenarazil na kemp, který by měl volné byť jediné běžné místo. V hiker-biker bývají stoly a lavice a kovové kruhy na oheň. Na záchod je to většinou daleko, stejně tak k vodě. Kempy nejsou běžně vybavené sprchami, Američani si je vozí ve svých přerostlých RV. V Canyon Village byla výjimka, za 4,50 USD bylo možno použít sprchy v centrální budově kempu. S radostí jsem to uvítal.

Canyon Village Campground - stanování v hiker biker

Grand Canyon

Také Yellowstone má svůj velký kaňon a je opravdu působivý. Nechal jsem si ho na ráno, kdy je příhodně zaplaven světlem. Však se na to podívejte na obrázcích.

Grand Canyon of the Yellowstone - horní vodopád

Grand Canyon of the Yellowstone

Blboň mezi bizony

Po ranním pošušňáníčku v kaňonu jsem pokračoval okolo řeky Yellowstone směrem ke stejnojmennému, a obrovskému, jezeru. Pláně okolo řeky jsou pověstné stády bizonů. Všude visí varování, aby se lidé nepřibližovali k bizonům na menší vzdálenost než představují 2 autobusy za sebou (23 m) a k medvědům 5 autobusů (91 m). Vidíte, jak jsou Amíci praktičtí.

Plný zážitků z kaňonu jsem si to pohodově šlapal skoro po rovině u řeky. Najednou začalo z lesa po mé pravici vycházet stádo bizonů s mláďaty. Předjel jsem je, postavil kolo na krajnici a vytáhl foťák. Myslel jsem, že zvířata silnici přejdou a půjdou k řece. Ale ouva, šla přímo ke mně. Auta se naštosovala na protější krajnici, aby jim uvolnila cestu. Já byl na druhé straně silnice a tak stádo dupalo asi tak 2 metry ode mne. Žádné 2 autobusy, 2 metry. Když bizoni přešli, hluboce jsem si oddechl. Lidi z aut se mne ptali, zda jsem v pořádku, přitom na mne celou dobu viděli a tak věděli, že se nic nestalo. Možná se ptali na to zda mi nepovolili svěrače. Ne, ani trošku.

Bizoni na silnici

Bizonů bylo hodně a na silnici dělali opravdu nepořádek. Cpali se mezi auta, bučeli na řidiče a vůbec dávali najevo, že jim to tam patří. Dopravu zastavili alespoň na půl hodiny.

Zácpa na silnici

Potom už žádná zábava nebyla. Dorazil jsem k jezeru a objel ho po západní straně až k West Thumb. Tam jsem si prohlédl geotermální West Thumb Basin, který zasahuje do jižního okraje jezera. Malé gejzíry trčící nad hladinou byly opravdu působivé.

West Thumb Basin - vulkány v jezeře

Grant Village

Pár kilometrů a byl jsem opět v biker-hiker. Zde to bylo luxusní, v rámci ceny 8,90 byl zahrnut i poukaz do sprch a to rovnou na 8 sprchování. Bezplatnou sprchu jsem využil jednou a byl jsem spokojen. Večer jsme si udělali se spolunocležníky oheň. Mladý pár pracoval na Novém Zélandu, já ho kus projel na kole a tak bylo o čem mluvit.

Do Grand Teton NP

Mířil jsem na jih do dalšího národního parku - Grand Teton. Nejprve jsem přejel přes Continental Divide (kontinentální předěl) ve výšce 7988 stop, tedy 2435 metrů. Zastavil se u malebného Lewis Lake, podíval se na vodopády a kaňon řeky Lewis. Projel jsem jižní branou Yellowstonu, u které byla v protisměru asi 5 mil dlouhá fronta aut. Čekání na vjezd tak na 2 hodiny. Není se co divit, sezóna příjemného počasí pomalu končí, příští týden už některé kempy zavírají a lze čekat sněžení a ledovaté silnice.

Projel jsem územím nikoho, což je kus země mezi oběma národními parky. V něm se nachází Flagg Ranch Village, kde byl obchod a tak jsem poobědval další mražené burito ohřáté v mikrovlnce. A k tomu kýbl amerického sterilního kafe, co jiného. U severního vjezdu do Grand Teton byla jenom cedule, žádná brána s výběrčími.

Silnice se vlnila nahoru dolů, ale nijak dramaticky. Kopírovala východní břehy rozsáhlého jezera Jackson, ve kterém se příhodně odráží vrcholky pohoří Teton. Působivá podívaná, ale já přece jen trochu dával majzla. Rangeři stojící u cesty mne varovali před několika grizlíky, které viděli poblíž silnice ve směru, kam jsem jel. Naneštěstí jsem je neviděl, naštěstí je nepotkal.

Kromě přírody byla jedinou atrakcí Chapel of the Sacred Hearth. Kaple zvenku vypadala jako menší stodola, vevnitř tonula v absolutní tmě, kterou narušovala pouze barvená vitráž. Tu jsem byl schopen vyfotit.

Okno kaple svatého srdce

Signal Mountain

Měl jsem své ujeto, zastavil jsem se v kempu v Signal Mountain. Hiker-biker za netypických 11 USD. Hoch v office mi doporučil, ať se tam jdu nejprve podívat, ale já nedbal. Bylo to fakt špatný. Kus zpustlého lesa bez stolů a lavic, food box u 500 m vzdálené recepce. S potížemi jsem našel svažitý plácek o kterém jsem věděl, že se budu muset v noci několikrát škrábat nahoru. Ale co, řekl jsem si, už jsem spal hůře.

Jackson Lake v podvečer

Postavil jsem stan, s naloženým kolem odjel k blízké restauraci v místní lodge. Kultivovaně jsem se po pár dnech najedl a spláchl to překvapivě dobrým stoutem. Využil jsem veřejné sprchy a za 7 doláčů si užil sedm minut sprchy. Žádná láce, přátelé, ale tělo to potřebovalo. S lidmi na blízkém stanovišti pro RV jsem se dohodl, že mohu dát věci do jejich bear boxu. Oni to stejně nepoužívali, vše měli v obytném návěsu (nebyl to přívěs) a tam se bručouni nedostanou.

Trochu jsem si nadával, jak jsem to se spaním vymňoukl a že jsem mohl jet do nedalekého (20 km) Jenny Lake Campground. Až ráno mi došlo, jaká to byla skvělá volba. Vyjel jsem a byl jsem z toho paf. Vrcholky pohoří Teton byly ozářeny ranním východním sluncem a já nevěděl, kam se podívat a co vyfotit. Fakt paráda v průzračném ranním vzduchu. To blbé místo pro stanování bylo vlastně geniální.

Malebné ráno se opravdu povedlo

Potom jsem potkal Jeana z kempu v Madison, mířil na sever. Poradil mi, abych jel vyhlídkovou cestou okolo Jenny Lake, začínala tam cyklostezka a bylo to opravdu scenic (malebné).

Můj kanadský kolega Jean opět nalezen (potřetí) - poprvé jsem mu pomáhal v kempu Madison spravovat kolo

Přes Jenny Lake jezdí výletní lodě. Jednak jako projížďka, ale také jako převoz k trekům do pohoří Teton. Na treky nemám vhodné boty a tak jsem vzal za vděk cyklostezkou a zhruba 40 km se jí držel.

Middle Teton, Grand Teton a Mount Owen

Jackson

"We were married in a fever ...", tento song mi automaticky naskočí při jméně Jackson. Nevím, zda se to vztahuje k této oblasti. Nicméně známější je Jackson Hole, vyhlášená lyžařská oblast, kde se pořádají závody světového poháru. Na lyže to zatím nevypadalo, i když sníh na ledovcích byl v dohledu. Namísto lyžování jsem si to užíval na cyklostezce do Jackson.

Tížilo mne zejména vědomí, že už jsem se řadu dní neozval na mém blogu a že bych to měl napravit. Zastavit se na den v Jackson? Ani náhodou, přesvědčili mne v místním Visitor Center. "Tady je šíleně draho, jeď odsud jak nejrychleji dovedeš", byla rezolutní rada. No jo, ale kam. Prý zhruba po 40 mílích narazím na kempy zdarma v National Forest. Zdálo se mi to daleko, ale stejně jsem se na jih vydat musel. V místním Albertsons (supermarket) jsem zakoupil sushi, v přilehlém Liqour Store litrovku levného Chardonay v lehkém plastovém balení (Tetra Packu) a vydal se na jih s očekáváním věcí příštích.

Dopadlo to jako vždycky dobře. Po 20 km se objevil velký RV Park KOA, kde jsem dostal místo na stan. Mohl jsem si dokonce vybrat, buď přímo u Hadí řeky, nebo trochu horší místo s možností nabíjet svá zařízení. Zvolil jsem to druhé. Podařilo se mi dobít počítač, baterie foťáků a telefon. Bohužel jsem při dobíjení nemohl na počítači pracovat. Vyřídil jsem nezbytné maily na telefonu, stáhnul a popsal fotky, ale k psaní blogu jsem se nedostal. Snad bude zítra lepší konstelace.

Krajina jižně od Jackson

K Velkému slanému jezeru

V KOA, kde jsem stanoval, se sešla dobrá parta. Dva motorkáři, věkově táta se synem měli pro jízdu na dvou kolech samozřejmě sympatie, ale bez motoru by je to prý nebavilo. Dobíjeli komunikační zařízení v přilbách vedle mého počítače. Má dosah zhruba km při přímé viditelnosti a údajně je to bluetooth. No nevím. K tomu párek mladých Holanďanů. Začali se stydět, když tahali z auta své saky paky, a porovnávali s velikostí mých brašen. Vrcholem byla obludně velká matrace, asi 35 cm silná. Ptal jsem se, zda to není vodní postel, ale popřeli to.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kolem kolem národních parků USA.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.