Továreň na bábiky

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Elizabeth Macnealová

Továreň na bábiky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Enid a Arthura

Londýn

november 1850

Maľba

Keď sa ulice ponoria do najhlbšej tmy a celkom stíchnu, v pivnici obchodu s bábikami si za malý stolík sadá dievčina. Sedí pred ňou bezvlasá porcelánová hlava a pozoruje ju prázdnym pohľadom. Dievčina vytlačí červenú a bielu akvarelovú farbu do ustricovej lastúry, vloží si do úst rúčku štetca a nastaví zrkadlo pred sebou. Zapraská sviečka. Dievčina si prižmúrenými očami premeriava prázdny papier.

Pridá do farieb vodu a namieša telové odtiene. Prvý pásik farby je ostrý ako zaucho. Papier je hrubý, lisovaný za studena a nevlní sa.

Vo svetle sviečky sa tiene prehlbujú a jej vlasy splývajú s čerňou. Maľuje ďalej, jedným oblúčikom si namaľuje bradu, na lícne kosti, ktoré jej osvetľuje plameň, nanesie bielu farbu. Verne kopíruje svoje nedostatky: široko posadené oči, zmrzačenú kľúčnu kosť. Jej sestra s majsterkou spia na poschodí, dokonca aj šuchot štetca pôsobí ako rušivý element, ohlušujúca manifestácia, ktorá ich zobudí.

Mračí sa. Namaľovala si príliš malú tvár. Chcela ňou zaplniť celú stranu, no jej hlava sa vznáša nad prázdnou plochou. Papier, na ktorý minula celotýždňovú výplatu, je zničený. Mala si najprv urobiť náčrt, neponáhľať sa tak.

Chvíľu len tak sedí pri svetle a svojom obrázku. Srdce sa jej trepoce, bábikina tvár ju pozoruje. Mala by sa vrátiť do postele, skôr než ju odhalia.

Lenže dievčina sa nakloní dopredu a so zrakom upretým do zrkadla k sebe pritiahne sviečku. Je z včelieho vosku, nie z loja, vzala ju z majsterkiných tajných zásob. Ponorí si prsty do horúceho vosku a urobí si náprstok. Potom dlaňou prechádza cez plameň a skúša, ako dlho vydrží páľavu, až kým nezačuje škvrčanie hebkých chĺpkov na svojom prste.

Prvá časť

V tomto srdci istotne prebýva čosi, čo nepodlieha skaze, a život je viac než len sen.

mary wollstonecraftová

Listy písané počas krátkeho pobytu vo Švédsku,
Nórsku a Dánsku (1796)

Ten kúsok krásna, večný pôvab jemný

je čoraz milší, nikdy nepremení

sa v ničotu, no obklopí nás, chráni,

a napĺňa nás nádhernými snami,

čo dýchame v nich zdravo, pokojne.

john keats
Endymion (1818)

Obchod Silasa Reeda so starožitnými i s novými kuriozitami

Silas sedí za svojím stolom, v rukách zviera vypchatú hrdličku. V pivnici vládne pokoj a ticho ako v hrobke, počuť len jeho pomalý dych, ktorý vtákovi strapatí perie.

Silas pri práci špúli pery a vo svetle lampy vyzerá celkom šarmantne. Aj vo svojich tridsiatich ôsmich rokoch má ešte husté vlasy, bez náznaku šedín. Obzerá sa okolo seba, na sklené nádoby lemujúce steny, každá je označená štítkom a naplnená nafúknutými telami konzervovaných exemplárov. Napuchnuté jahňatá, hady, jašterice a mačiatka sa tisnú na steny svojho väzenia.

„Nevrť sa mi, ty malá figliarka,“ zašomre si popod nos, vezme kliešte a utiahne drôt na vtáčích pazúrikoch.

Rád sa so svojimi tvorčekmi zhovára a fantazíruje o tom, ako sa dostali na jeho pracovnú dosku. Po prehodnotení mnohých vymyslených scenárov pre túto hrdličku – poškodzovanie riečnych člnov na kanáli, hniezdenie na Odysei – sa rozhodne pre historku, ktorá sa mu páči najväčšmi; a tak svoju spoločníčku karhá za napádanie predavačiek žeruchy. Silas uvoľní zovretie a vtáčik ostane meravo sedieť na drevenom stĺpiku.

„Hotovo!“ zvolá, oprie sa o stoličku a odhrnie si z očí vlasy. „Možno sa konečne odučíš vytrhávať z rúk toho malého dievčatka zväzky zeleniny.“

Silas je s touto zákazkou spokojný zvlášť preto, že sa s konečnými úpravami poponáhľal, aby ju mal do rána hotovú. Verí, že sa maliarovi bude vtáčik páčiť; vyzerá, akoby práve letel, jeho krídla vytvárajú dokonalé „V“, presne ako si žiadal. Silas si navyše môže pridať do jednej zo zažltnutých nádob ďalšie hrdličie srdce. Hnedé guľôčky plávajú v konzervačnej tekutine, pripravené vyniesť peknú sumu peňazí od mastičkárov a apatiekarov.

Silas uprace dielňu, poutiera a urovná nástroje. Práve stojí v polovici rebríka s hrdličkou v náručí a plecom drgá do padacích dvierok, keď sa pod ním ozve chrapľavý hlas zvončeka.

Albie, dúfa Silas, keďže je ešte dosť skoro. Položí vtáčika na vitrínu a ponáhľa sa cez obchod, premýšľajúc, čo mu to dieťa nesie. Posledné chlapcove úlovky boli čoraz mizernejšie – červivé potkany, staré mačky s pomliaždenými lebkami, dokonca zrazený holub so zakrpateným pazúrom. („Keby ste len vedeli, pane, aké je to s tými zberačmi kostí ťažké. Vždy uchmatnú najlepší tovar...“) Ak má Silasova zbierka obstáť v skúške času, musí ju doplniť čímsi skutočne výnimočným. Spomenul si na neďalekú pekáreň na Strande. Kedysi živorila z predaja celozrnného chleba, ktorý mohol slúžiť akurát tak ako zarážka do dverí. Potom začal pekár takmer na prahu väzenia pre dlžníkov nakladať jahody s cukrom a predávať ich v pohároch. Obchod úplne zmenili, preslávili ho dokonca aj v turistických brožúrach mesta.

Problém je v tom, že Silas má často pocit, že našiel čosi špeciálne, čosi jedinečné, no keď prácu dokončí, prepadnú ho pochybnosti, prahne po voľačom veľkolepejšom. Patológom a zberateľom, ktorých obdivuje – vzdelancom v oblasti medicíny a lekárom, ako sú John Hunter a Astley Cooper –, nechýbajú nijaké exempláre. Bledý od závisti vysedával v hostincoch oproti Londýnskej univerzity a počúval rozhovory lekárov, keď preberali ranné pitvy. Možno nemá také konexie ako oni, no jedného dňa mu Albie istotne, istotne, prinesie čosi – ruka sa mu zachveje – neobyčajné. Potom jeho meno vyryjú na vstupnú bránu múzea a všetka jeho práca, všetka drina, bude ocenená. Predstavuje si, ako s Flick, so svojou najmilšou priateľkou z detstva, kráčajú po schodoch a pri pohľade na nápis „Silas Reed“ vytesaný do mramoru sa zastavia. Ona sa nedokáže ubrániť pocitu pýchy, ruka jej spočíva na jeho krížoch. On jej vysvetľuje, že všetko vybudoval len pre ňu.

Ibaže za dverami nie je Albie a každé zaklopanie vyvoláva čoraz väčšie sklamanie. Prišla slúžka. Jej pani si vraj na klobúk želá vypchatého kolibríka. Chlapec v zamatovom kabátiku si jednostaj všetko obzerá a napokon si kupuje brošňu v tvare motýľa. Silas mu ju podáva s miernym opovrhnutím. Jediný pohyb, ktorý Silas vykonáva, je odkladanie mincí do koženého mešca. Medzičasom v tichosti palcom prechádza po jedinej vete v lekárskom časopise Lancet. „Ná-dor roz-de-ľu-jú-ci čln-ko-vú kosť.“ Zvuk zvonca a klopanie na dvere udávajú jeho životu jediný rytmus. Na poschodí sa nachádza podkrovná izba; dolu jeho temná pivnica.

Je vskutku hrozné, myslí si Silas, ako sa tak rozhliada po stiesnenom obchodíku, že práve tie najnezáživnejšie veci mu splácajú nájom. Proti mizernému gustu más žiaden dišputát. Väčšina zákazníkov skutočné zázraky prehliadne – lebku storočného leva, vejár z veľrybích pľúc, vypreparovanú opicu pod skleným zvonom – a zamieri rovno k vitríne s motýľmi v zadnej časti obchodu. Nachádzajú sa v nej rumelkové motýlie krídla, ktoré Silas zakladá medzi dve sklené tabuľky; z niektorých sú prívesky, iné slúžia len ako dekorácia. Hlúpe čačky, ktoré by si so štipkou fantázie dokázali vyrobiť aj sami, pomyslí si. Len maliari a apatiekari platia za to, čo ho ozaj zaujíma.

Vo chvíli, keď hodiny oznamujú jedenásť, začuje tiché klopanie a tlmený cengot zvonca v pivnici.

Ponáhľa sa k dverám. Zrejme za nimi stojí pochabé dieťa s dvoma pencami nazvyš, alebo prišiel Albie, nesie mu ďalšieho prekliateho netopiera alebo prašivého psa, ktorý mu bude nanič, nanajvýš ho môže podusiť – a predsa Silasovo srdce tlčie rýchlejšie.

„Ach, Albie,“ povie Silas, len čo otvorí dvere, a usiluje sa hovoriť pokojne. Dovnútra sa vplazí hmla z Temže.

Desaťročné dieťa sa naňho usmeje. („Desať, viem to, pane, lebo som sa narodil v deň, keď sa kráľovná vydala za Alberta.“) Z horných ďasien mu ako šibenica visí jeden žltý zub.

„Dnes mám pre vás dobrý čerstvý úlovok,“ pochváli sa Albie.

Silas vrhne letmý pohľad na slepú uličku, na prázdne chátrajúce domy, ktoré pripomínajú zástup opilcov. Každý sa kloní nižšie k zemi než ten predchádzajúci.

„Tak teda von s ním, chlapče,“ povie a uštipne chlapca do brady, aby mu dal najavo svoju nadradenosť. „Čo si mi doniesol? Prednú nohu megalosaura či nebodaj hlavu morskej panny?“

„Na morské panny je v Regentskom kanáli v tomto ročnom období trochu chladno, pane, ale to megaločosi-kdesi vám odkazuje, že keď vypľuje dušu, nechá vám svoje koleno.“

„Milé od neho.“

Albie si fúkne do rukáva. „Mám pre vás ozajstný klenot, no nerozlúčim sa s ním za menej než dva šilingy. Varujem vás však, nie je červený, ako máte rád.“

Chlapec rozmotáva šnúru na vreci. Silas očami sleduje jeho prsty. Z vreca sa vyderie sladkastý hnilobný puch a Silas si rukou zakryje nos. Neznáša pach mŕtvol; v obchode je čisto ako v lekárni a každý deň zápasí s uhoľným dymom, prachom zo srsti a so smradom. Najradšej by odzátkoval fľaštičku s levanduľovým olejom, ktorú nosieva vo veste, a potrel si ňou hornú peru, no nechce chlapca rozptyľovať – keď má Albie dobrý deň, dokáže sa sústrediť asi tak ako piskor.

Chlapec zažmurká, zápasí s vrecom a predstiera, že zviera ešte žije.

Silas nasilu vystrúha grimasu. Neznáša, keď si ho tento darebák, uličnícky sopliak, doberá. Vždy sa vtedy pohrúži do seba a spomína, ako v Albieho veku vláčil ťažké vrecia s vlhkým porcelánom cez hrnčiarsky dvor a ramená ho boleli od matkiných pästí. Privádza ho to k otázke, či svoj starý život skutočne opustil – dokonca aj teraz dovolí, aby sa mu posmieval dáky jednozubý škriatok.

Lenže Silas mlčí. Predstiera, že zíva, no úkosom chlapca sleduje krokodílím okom, ktoré prezrádza záujem tým, že nežmurká.

Albie sa zazubí a z vrecoviny vytiahne dve mŕtve šteňatá.

Silasovi sa aspoň zdá, že sú to dve šteňatá, no len čo ich chytí za laby, všimne si len jeden zátylok. Jeden krk. Jednu hlavu. Lebka je rozdelená.

Silas zalapá po dychu a usmeje sa. Prebehne prstami po temene, aby sa presvedčil, že nejde o trik. Neprekvapovalo by ho, keby Albie ihlou a niťou zošil dva psy dokopy, len aby dostal o pár pencí viac. Zdvihne ich pred seba a pod lampou si prezerá ich siluetu, stíska osem labiek, prechádza po výbežkoch stavcov.

„To už áno,“ vydýchne. „Ó, áno.“

„Za dva šilingy,“ hovorí Albie. „O nič menej.“

Silas sa zasmeje a vytiahne mešec. „Jeden šiling, nič viac. A môžeš si ísť popozerať moju dielňu.“ Albie pokrúti hlavou, ustúpi ďalej do uličky a obzerá sa okolo seba. Na chlapcovej tvári sa mihne čosi ako strach, no len čo mu Silas vloží do ruky mincu, zmizne. Albie zachrchle a pohŕdavo si odpľuje na dlažobné kocky.

„Len jeden šiling? Necháte chlapca umrieť od hladu?“

Lenže Silas zatvorí dvere a ignoruje búchanie, ktoré sa vzápätí spustí.

Oprie sa o skriňu. Skloní hlavu a kontroluje, či šteňatá nezmizli. Sú tam, pritíska si ich na hruď ako dieťa bábiku. Osem chlpatých labiek sa hompáľa vo vzduchu, sú hebké ako zamat. Vyzerajú, akoby ani nikdy nežili.

Tak ju teda konečne má. Svoju nakladanú jahodu.

Chlapec

Keď Silas zabuchne dvere, Albie skúša šiling medzi predným zubom a ďasnom, videl to totiž robiť aj svoju sestru. Cmúľa ho. Chutí sladko. Je spokojný; s dvoma šilingmi nerátal ani vo sne. No ak si vypýtate dva šilingy a dostanete jeden, čo by sa stalo, keby ste si pýtali len jeden šiling? Pokrčí plecami, vypľuje mincu a strčí ju vrecka. Na obed si kúpi misu varených bravčových uší a zvyšok peňazí dá sestre. Najprv však musí ešte čosi vybaviť, a už teraz mešká.

Vedľa vreca na zdochliny má ešte jedno ľanové vrece. Sú v ňom malinké sukničky, ktoré v noci ušil. Dáva si pozor, aby vrecia nikdy nepomiešal. Niekedy, keď odovzdáva vrece v obchode s bábikami, je presvedčený, že ich poplietol, a cíti, ako mu zviera srdce. Nerád by videl kyslú tvár pani Salterovej, keby otvorila vrece s červivými potkanmi.

Dýchne si do malých pästičiek, aby ich zahrial, a pustí sa do behu. Chlapec kľučkuje ulicami, vratké nohy má vytočené von. Beží na západ cez špinavé Soho. Vycivené neviestky pohasnutými očami sledujú jeho kmitajúce údy, presne ako keď unavené mačky sledujú muchu.

Vynorí sa na Regent Street, pohľad mu padne na obchod, v ktorom sa predávajú zubné protézy za štyri guiney. Jazykom sa dotkne svojho posledného zuba a vzápätí sa vrúti do cesty koňovi. Zviera sa vzpína a stavia sa na zadné. Albie odskočí a zaženie vlastný strach tým, že zreve na pohoniča: „Dávaj pozor, somár!“

Skôr než naňho muž stihne zakričať alebo ho plesnúť bičom, Albie trieli cez ulicu a prekračuje prah obchodu s bábikami pani Salterovej.

Obchod s bábikami pani Salterovej

Iris prechádza nechtom po švoch miniatúrnych sukienok, pripravená rozpučiť každú blchu. Chytí uvoľnenú nitku a urobí na nej uzlík.

Hoci je už takmer poludnie, jej majsterka pani Salterová bude ešte len vstávať. Irisina sestra, dvojča, sedí za ňou a skláňa sa nad šitím.

„Aspoňže v nich nie sú blchy. Ale dávaj si lepší pozor na nitky,“ hovorí Iris Albiemu. „Mesto je plné krajčírok, ktoré by za tvoju prácu dali aj svoje novorodeniatka.“

„Lenže, slečna, moja sestra dostala chrípku a ja som sa o ňu celú noc staral. Už som sa celé dni nebol korčuľovať, je to nespravodlivé...“

„Chudáčik.“ Iris sa obzrie, sestru však zaujíma len šitie. Stíši hlas. „Nezabúdaj však, že pracuješ pre diabla, nie pre ženu. Pani Salterovú spravodlivosť nezaujíma. Všimol si si niekedy jej jazyk?“

Albie pokrúti hlavou.

„Má ho rozčesnutý.“

Albieho úsmev je taký otvorený a nefalšovaný, že by ho Iris najradšej objala. Špinavé svetlé vlasy, jediný zúbok, tvár zafúľaná od sadzí: za nič z toho nemôže. V inom živote by sa mohol narodiť do jej rodiny v Hackney.

Strčí mu do vreca ďalšiu látku, opäť skontroluje, či sa Rose nepozerá, a podá mu šesťpencovku. Chcela si za ňu kúpiť nový papier a štetec. „Na polievku pre sestru.“

Albie upiera zrak na mincu, váha.

„Nie je to trik,“ uisťuje ho Iris.

„Ďakujem, slečna,“ odvetí, oči má čierne ako trnky. Schmatne jej z ruky mincu, akoby sa bál, že si to dievčina rozmyslí, a vybehne z obchodu, pričom takmer prevráti talianskeho verklikára, ktorý ho udrie palicou po chrbte.

Iris sa pozerá, ako Albie odchádza, a konečne sa nadýchne. Síce je to malý špinavý uličník, no aj tak nedokáže pochopiť, prečo vždy tak páchne hnilobou.

Útly obchodík na Regent Street sa tisne medzi dvoma súperiacimi cukrárňami. Pre drobné škáry v komíne je obchod s bábikami pani Salterovej jednostaj naplnený vôňou vareného cukru a pripálených karameliek. Iris sa občas sníva o tom, ako si pochutnáva na bonbónoch, slivkovom želé a lahodných tortičkách so šľahačkou, o tom, ako sa na perníkovom slonovi vezie k Buckinghamskému palácu. Inokedy sa jej zase sníva, že sa topí vo vriacej melase.

Keď sestry Whittleové prišli ako učnice po prvý raz k pani Salterovej – Iris netuší, či je, alebo bola vydatá – Iris salón uchvátil. Ak brala do úvahy svoju deformovanú kľúčnu kosť a Rosine jazvy po kiahňach, predpokladala, že ich zavrie do pivnice. Namiesto toho ich však zaviedla k pozlátenému sekretáru uprostred predajne, kde ich mohli zákazníci pozorovať pri práci. Iris dostala práškové farby a štetce z líščej srsti na maľovanie nožičiek, rúk a tváričiek bábik. Pochopiteľne uvedomovala si, že dni budú dlhé, no bola očarená ebenovými skrinkami, ktoré sa ťahali pozdĺž miestnosti, s policami plnými porcelánových bábik. Obchod bol navyše svetlý a bolo v ňom teplo; v zlatých svietnikoch praskali sviečky a v kúte stál kozub.

Teraz však sedí za stolom vedľa sestry, v rukách drží porcelánovú bábiku a ošúchaný štetec a usiluje sa potlačiť zívanie. Nikdy by jej nenapadlo, že práca môže byť taká vyčerpávajúca, nadrie sa viac ako v továrni. Ruky má od mrazivej zimy červené a popraskané, no len čo si ich natrie lojom, štetec jej vykĺzne a zničí bábike ústa a líčka. Obzerá sa okolo seba, zrak jej padne na skrinky, ktoré nie sú z ebenu, ale z lacného dubového dreva natretého načierno, na zlatú politúru, ktorá sa zo svietnikov pre horúce plamene sviečky odlupuje, a najviac sa jej protiví vyšúchaný koberec, po ktorom sa pani Salterová denne prechádza. Už je redší než majsterkine vlasy. Odporný zápach z cukrárne, dusná miestnosť a rady zízajúcich bábik pripomínajú skôr hrobku než obchod. Iris niekedy ledva lapá dych.

„Mŕtve?“ opýta sa Iris šeptom svojej dvojičky a postrčí pred ňu dagerotyp. Na sépiovej fotografii je malé dievčatko, ruky má vzorne zložené v lone, akoby v nich držalo holubičku. Do obchodu vstúpi pani Salterová, sadne si k oknu a so šuchotom roztvorí Bibliu. Iris zdvihne zrak.

Rose sa ju pokúša umlčať pohľadom.

Hoci sa Iris cíti previnilo, je to jedna z mála vecí, ktoré ju tešia: háda, či sú deti na dagerotypoch mŕtve. Z akéhosi nevysvetliteľného dôvodu chce vedieť, či vyrába smútočnú bábiku, ktorú položia na hrob nebohého nemluvniatka, alebo maľuje hračku pre živé a zdravé dieťa.

Väčšinu príjmov pani Salterovej predstavujú práve takéto bábiky na objednávku. Je zima, chlad a choroby dvojčatám zdvojnásobujú množstvo roboty, namiesto dvanástich hodín musia často pracovať až dvadsať. „Je pochopiteľné,“ hovorieva pani Salterová zákazníkom, „a vskutku prirodzené, že si chcete pripomenúť drahých zosnulých. V liste Korinťanom sa napokon píše: ‚Sme dobrej mysle a radšej si volíme vysťahovať sa z tela a prebývať s Pánom.‘ Ich duša sa pominula a takáto bábika symbolizuje ich pozemskú schránku, ktorú po sebe zanechali.“

Posudzovanie, či sú deti na fotografiách mŕtve, môže byť náročné, Iris však už má určité skúsenosti. Niekedy je to ľahké. Dieťa vyzerá, akoby spalo a obklopujú ho kvety. Za nemluvniatkom občas zreteľne vidno opierku či dokonca osobu, ktorá ho drží, zamaskovanú tak, aby vyzerala ako čalúnenie; alebo sa na dagerotype nachádza viac ľudí, no všetci sú rozmazaní, až na jedno dieťa, ktoré je ostro zachytené v dokonalej, nehybnej póze.

„Živé,“ usúdi Iris. „Má rozmazané oči.“

„Ticho! Neznesiem nijaké táraniny,“ vyštekne pani Salterová, ako keď náhle vzbĺkne zápalka.

Iris skloní hlavu a namieša trochu silnejší odtieň ružovej na tieň medzi bábikinými perami. Nezdvihne zrak, bojí sa, že tým privolá štípance, ktoré jej pani Salterová zvykne uštedriť do mäkkej časti lakťa.

Dievčatá denne sedávajú bok po boku, sotva prehovoria, sotva sa pohnú, oddychujú len pri jedle, pri chlebe s hovädzím lojom.

Iris maľuje porcelánové tváričky a prevlieka vlasy cez dierky na temene. Ak má dieťa kučierky, natáča ich žehličkou zohriatou v uhlíkoch. Rosina ihla medzitým stúpa a klesá, akoby bola huslistka. Jej úlohou je prišívať na prosté sukienky a živôtiky, ktoré po nociach vyrábajú chudobní krajčíri, jemnejšie a zložitejšie detaily. Perličky, volánové rukávy, čipky, zamatové gombičky, drobné ako myšacie ňufáky.

Hoci dvojčatá pochádzajú z jedného vajíčka, nemohli by sa od seba väčšmi líšiť. Keď boli mladšie, Rose všetci považovali za skutočnú krásavicu, bola miláčikom rodičov a svoje postavenie si strážila ako podklad. Irisina zmrzačená kľúčna kosť, vrodená chyba, pre ktorú jej ľavé plece vyčnieva dopredu, vzbudzovala v sestre ochranárske sklony, čo Iris občas hnevalo. („Nie som chromá, vieš,“ zvykla vyprsknúť, keď Rose trvala na tom, že odnesie všetky balíčky sama, a svižne kráčala popredu, akoby čakala, že Iris ju bude poslušne nasledovať.) Zvykli sa aj hašteriť. Hádali sa, ktorá dostane na večeru väčší pečený zemiak, ktorá ďalej doskočí, ktorá krajšie píše. Krátke záchvaty krutosti im neprekážali, vedeli totiž, že sa po každej hádke pomeria: objímali sa usadené pri kozube, fantazírovali o svojom vymyslenom obchode menom Flóra s policami plnými šperkov v tvare kvetov a nástennými kvetináčmi s kosatcami a ružami.

No len čo sestry dovŕšili šestnásť rokov, Rose dostala kiahne, ktoré ju takmer zabili. Keď uvidela hromadu vredov na svojej tvári i tele a zakalenú dúhovku oslepnutého ľavého oka, povedala, že mala radšej umrieť. Jej tvár bola čoskoro hrboľatá a nadobudla fialkastý nádych. Ustavičné škriabanie jej stav ešte zhoršovalo. Na nohách mala jamky od jaziev. „Prečo práve ja? Prečo práve ja?“ nariekala a vzápätí, len raz, sa Iris zazdalo, že počuje, ako zasipela: „Mala si ich dostať ty.“

Teraz majú dvadsaťjeden rokov a rovnaké tmavé gaštanové vlasy. Rose si ich však začesáva do tváre, aby jej čo najviac zakryli rapavé líca. Iris má vlasy až po pás, zapletá si ich do hustého vrkoča. Jej pleť je hladká a bledá. Už sa spolu nezvyknú smiať ani si nešepkajú tajomstvá. O obchode sa nerozprávajú.

Ráno sa niekedy Iris prebudí a vidí, ako na ňu sestra hľadí s takým neprítomným a chladným výrazom v tvári, až má strach.

Iris cíti, ako jej padajú viečka. Sú také ťažké, akoby na nich mala prišité olovené závažia. Pani Salterová sa venuje zákazníkovi, jej hlas melodicky zuní.

„Ku každej objednávke pristupujeme nanajvýš starostlivo – čistý porcelán zo Severných tovární – nažívame si tu takmer ako rodina – dievčatá sú veru veľmi poctivé, celkom iné než tie kotkodákajúce predavačky klobúkov na Cranbourne Alley – nemravnice, všetky do jednej...“

Iris si ryje nechtami do stehien, aby nezaspala. Keď jej hlava spadne dopredu, rozmýšľa, či by bolo naozaj také strašné, keby si na chvíľu zdriemla...

„Tristo hrmených, Rosie,“ zašepká, strhne sa a pošúcha si rameno. „Čudujem sa, že s takými lakťami vôbec potrebuješ ihlu.“

„Keby ťa uvidela pani Salterová...“

„Ja to už ďalej nevydržím,“ šepká Iris. „Nevydržím.“

Rose mlčí. Bojí sa, že sa pichne do prsta.

„Čo by si urobila, keby sme odtiaľto utiekli? Keby sme nemuseli...“

„Máme šťastie,“ zašomre Rose. „Čo chceš robiť? Nechať ma tu, aby som sa stala pobehlicou?“

„Samozrejme, že nič také nechcem,“ zasyčí Iris. „Chcela by som maľovať skutočné veci, nielen tieto porcelánové oči a ústa a líca a – bŕ.“ Iris si ani neuvedomí, že zatína päsť. Roztvorí dlaň a pokúša sa pochopiť, akú bolesť sestre spôsobuje. Lenže ona za jej chorobu nemôže, a napriek tomu je za ňu každý deň trestaná. Sestra neprejaví ani náznak citu. „Ja už nevydržím žiť v tomto brlohu pani Satanovej.“

Pani Salterová na druhej strane obchodu prudko obráti hlavu, takmer ako sova. Mračí sa. Rose sa zľakne a pichne sa ihlou do prsta.

Dvere sa vo vetre zabuchnú. Iris napína zrak cez špinavé okenné tabule. Vidí, ako vonku prechádzajú kočiare, a predstavuje si zababušené dámy, ktoré sa v nich vezú.

Zahryzne si do pery, vysype trochu modrej práškovej farby a znovu namočí štetec do nádobky s vodou.

Šteňatá

„Nože, vy nezbedníci,“ povie Silas a sadne si za stôl v pivnici, pričom sa mu uvoľní prameň čiernych vlasov, „mrzí ma, že sa to skončilo takto. No keby ste sa nepustili do Cookovho marcipánu, všetko mohlo dopadnúť inakšie.“ Spokojne sa nad svojou vymyslenou historkou zasmeje a položí na stôl tri rôzne nože rôznej veľkosti. Zrastené šteňatá ležia pred ním, obrátené bruškami nahor.

Najprv ich chcel zakonzervovať, namiesto toho z nich však spraví dva exempláre, jeden vypreparuje a z druhého zhotoví model kostry. Keď raz postaví svoje múzeum s mramorovými stenami, preparát a kostra sa budú vynímať vo vstupnej hale, chránené štukovými stĺpmi.

Utrie si čelo, potí sa mu dokonca aj v chladnom novembri. Popreťahuje si prsty. Najväčší nôž mu chladí dlaň.

Do brušnej dutiny ľavého šteňaťa urobí malý zárez a rovnomerným tlakom šteňa ťahá za srsť. Dych mu medzi zubami slabučko píska. Dáva si pozor, aby neprepichol svalstvo a orgány pod ním, ktoré sa tlačia spoza purpurovej membrány. Posunie sa o kúsok doľava, tak aby na psy dopadalo svetlo lampy, a potom pára kožu ďalej. Zastaví sa tesne pred mäkkými vankúšikmi na labkách a pred ňufákom v tvare kosoštvorca so štyrmi nozdrami. Prácu mu sťažujú tiene, postupuje teda pomalšie a do záverečných zárezov sa púšťa s menším skalpelom, aby boli presné. Len čo sa vonku zotmie, kožu v celosti oddelí.

„Toľko hostí, a ani kúsok marcipánu k domácemu ovociu so šľahačkou. Nezbedné šteňatá,“ vraví a predstavuje si pritom ich neporušenú vypchatú podobu. Keby ho tak teraz videl Gideon – za uplynulých pätnásť rokov sa veľmi zlepšil – Silas však spomienku na Gideona zaženie. Je odhodlaný vychutnať si chvíľu, keď pred ním leží potenciál tela, skôr než jeho prísľub oslabne. Cíti rovnaké vzrušenie, ako keď našiel svoju prvú lebku.

„Poď sa so mnou prejsť,“ navrhol v ten deň Flick, keď spolu vychádzali z továrne na keramiku, no z akéhosi dôvodu, na ktorý sa už nepamätá, sa ocitol v lese sám.

Práve vtedy natrafil na rozkladajúcu sa líšku. Najprv pocítil zhnusenie a rukami si zakryl nos, potom si však všimol, že jej kožuch má rovnakú červenú farbu ako Flickine vlasy. Tá líška bola dokonalá, krehká, jej kosti do seba zapadali lepšie než skladačka. To stvorenie kedysi žilo, dýchalo, a teraz sa nachádzalo na rozhraní krásy a hrôzy. Dotkol sa jej lebky a potom svojej vlastnej.

Každý deň sa chodil na líšku pozerať, sledoval, ako sa jej zmocňujú červy, ako jej chradne koža a pomaly sa vynára biela kostra, ako keď kvitne kvet. Zakaždým si všimol čosi nové: prekvapivo štíhlu stehennú kosť, švy pretkávajúce lebku. Keď do nej pichol nechtom, tlmene zacvendžala. Keď už na lebke neostal ani kúsok mäsa, zabalil ju do plátna a vzal si ju so sebou.

V to leto prekutal každý trs trávy, každý kopček, každú húštinu i breh rieky, až kým nenašiel pätnásť lebiek. Pokožku mu pokrýval hrubý nános prachu, ktorý sa miešal s potom. Nastavoval pasce, z palíc strúhal oštepy, zakrádal sa za starými pomalými králikmi, prikladal im prsty na krk a hrdúsil ich. Prvú minútu sa mykali a kopali, Silas často zadržiaval dych spolu s nimi. Pre istotu nepovolil stisk, ani keď ochabli.

Ako pekne zoradil všetky lebky! Myslel si, že mu bude stačiť päť, desať, no potreboval viac. Každá ho tešila a nadchýnala viac než predošlá. Lenže teraz konečne našiel svoj poklad. Tento chlpatý tvor pripomínajúci pavúka je lepší než čokoľvek, čo si ešte ako chlapec dokázal predstaviť, a nemyslí si, že v budúcnosti ešte zatúži po čomsi inom.

Nadnes sa jeho práca končí, z vlastnej skúsenosti vie, že by exemplár zničil, keby pokračoval bez prestávky. Už musí byť takmer päť hodín; zívne a rozhodne sa, že si odpočinie. Položí odraté šteňatá do plechového vedra. Neskôr, keď kostru vyvarí, spevní ju pomocou pinzety, lepidla a drôtu tenkého ako vlákno.

Vyjde po rebríku do obchodu a potom po schodoch do svojej podkrovnej izby. Ako si naťahuje nočnú košeľu, zrak mu padne na policu s vypchatými myšami pri posteli. Každá myš má oblečený maličký kostýmček.

Silas vezme do ruky hnedú myš. Pohladká jej sukienku z česanej priadze, štólu, ktorú uháčkoval z najjemnejšej vlny, okrúhly tanierik, ktorý stíska v labkách. Vráti myš na poličku a zhasne sviečku.

Už takmer spí, keď sa ozve klopanie.

Zakryje si hlavu vankúšom.

Klopanie sa zmení na tlmené dunenie.

„Silaaaas!“

Silas vzdychne. Ten človek je ale nedočkavý! Ešte šťastie, že nemá susedov, aspoň nikoho nevyrušuje. Vari si nedokáže prečítať, že na tabuľke stojí Zatvorené?

„Ouvrez la porte!“

Zahundre, sadne si, navlečie si kabát a nohavice, zažne sviecu, a prediera sa úzkym schodiskom.

„Je veux ma colombe!“

„Pán Frost,“ povie Silas, len čo otvorí dvere. Hľadí naňho vysoký, štíhly muž v handrách pofŕkaných farbou. Vyžaruje z neho akási bezuzdná príťažlivosť, arogancia a sebavedomie. Silas sa nevie rozhodnúť, či sa chce mužovi zalíškať, alebo ním pohŕdať. Louis sa usmeje.

„Ha! Vedel som, že si doma. Prišiel som si po hrdličku, ak ešte od ľaku neuletela z bidla.“ Nečaká na odpoveď, zreve na siluetu, ktorá sa črtá v ústí uličky, a pokynie jej, aby podišla bližšie. „Sem! Poď sem! Meškáš, ako obyčajne.“

Už je takmer noc. Silas najprv nedokáže rozoznať muža, ktorý uteká po uličke a vyhýba sa pritom kôpkam zeleninových šupiek a popola. Podíde bližšie; Silasov lampáš mu osvetlí tvár. Johnnie Millais. Je vyziabnutý ako podvyživený poník.

„Preboha, Louis, čo máš so šatami? Tú košeľu by som obliekol akurát tak svojmu psovi.“

„Rád ťa vidím, Millais, ako obyčajne,“ odvetí Louis a vkročí do obchodu bez toho, aby ho niekto pozval, či aby si očistil čižmy na železnej škrabke.

„Šťastie, že ešte máte otvorené,“ povie Millais a nasleduje ho. Silas mu neoponuje.

„Silas pre mňa vyrobil hrdličku. Kde je?“ Louis oboma rukami zdvihne lebku leva a predstiera, že ju hádže do Millaisa. „Vŕŕ!“ zareve.

Silas znervóznie. Kiežby nazbieral odvahu a povedal mu, nech lebku položí; namiesto toho čo najrýchlejšie vyberá hrdličku z vitríny.

„Božemôj! Je ohromná. Presne takto som si ju predstavoval,“ zvolá maliar. Vezme ju a pohladká ju po hlave. „Bodaj by každá modelka sedela tak pokojne ako ty.“ Louis vtisne do Silasovej dlane guineu, dvojnásobok sumy, na ktorej sa dohodli. „Millais, ty by si mal do rohu svojej Mariany primaľovať myš. Aby si tomu holému kusu plátna dodal trochu dynamiky.“ Z police zdvihne za chvost vypchatú hnedú myš a povie: „Túto si vezmem tiež.“

„Je krehká...“ vysvetľuje Silas, no zdá sa, že Louis ho nepočúva a napchá vtáka s myšou do kapsy dolu hlavou.

Silas sleduje, ako sa dvojica mužov náhli úzkou pasážou. Louis má ruky položené na Millaisových pleciach a na každom treťom kroku akosi zvláštne poskočia. Vo svetle lampáša Silas rozoznáva Louisove členky a biele zápästie. Pripomína mu Flick, dotyk jej ruky, ktorý nepocítil už vyše dvadsať rokov.

Keď zmiznú v tme, Silas blúdi očami po svojom obchodíku, po nízkom strope, po otlčených skrinkách, ktoré sa snažil čo najkrajšie ponatierať. Kútiky úst mu ovisnú.

„Už viac nebudeš útočiť na predavačky žeruchy,“ povie. „Tvojmu novému priateľovi by sa také správanie nepáčilo.“

Maliarka

Hoci bola Iris predtým ospalá, nemôže zaspať. Zo zápachu pripáleného cukru ju bolí hlava, a do stehna ju cez matrac pichá trs konskej srsti. Pomrví sa, vystrčí spod vyšívanej prikrývky spotenú ruku a chladí si ju. Usiluje sa ležať potichu, pokojne a zosúladiť svoje dýchanie so sestriným. V hlave jej však víria myšlienky. Chce maľovať. Predstavuje si tenké kovové tubičky akvarelových farieb značky Winsor & Newton, ustricové lastúry na miešanie farieb a svoju vlastnú súpravu štetcov zo sobolej srsti, ktorú si kúpila po pol roku pravidelného sporenia.

Štuchne do dvojčaťa.

„Ale veď ja som nijakého papagája nevidela,“ zamrmle Rose a Iris už vie, že bude tvrdo spať, až kým zvon v Katedrále svätého Juraja neodbije päť. Cez steny počuje hvízdanie lokomotívy a chrápanie pani Salterovej. Po svojich každovečerných dávkach ópia spí ako zabitá.

Keď to už Iris nedokáže vydržať, vykĺzne spod prikrývky. Drevená podlaha jej zavŕzga pod nohami a západka na dverách, ktorú Iris pravidelne olejuje, sa s ľahkosťou otvorí. Cíti zvláštne nutkanie smiať sa, zakryje si však rukou ústa a chichot potlačí.

Ako prechádza cez chodbu, nočná košeľa sa jej zavlní v slabučkom vánku. Pani Salterová má pootvorené dvere, svetlo z jej lampy vrhá na dlážku zlovestnú žiaru. Cítiť zápach žalúdočnej kyseliny. Iris je presvedčená, že tabletky, ktoré do seba pani Salterová po večeroch sype, jej chorobu nezmierňujú, ale spôsobujú: „Matkin kamarát“ na bolesť žalúdka, „Liečivé arzénové pilulky Dr. Munroa“ na liečbu vyrážok. Iris má už plné zuby drhnutia koberca stvrdnutého od vývratkov, od octu ju pália dlane. Ešte horšie znáša zauchá, keď sa pani Salterovej pomiešajú halucinácie so skutočnosťou a namýšľa si, že pod jej strechou bývajú dve pobehlice a že Iris zvádza akýsi muž so zelenou pokožkou a s klami.

Keby jej tak raz apatiekar primiešal do medicíny jed na potkany, pomyslí si Iris, keď po špičkách schádza po okraji schodiska, kde je vrzgot najtichší.

Pivnica je malá a stiesnená, steny vlhké a fľakaté. Zápach plesnivej omietky celkom prebíja cukrovú arómu.

Iris kráča k otvorenej skrinke v kúte. Sú v nej naukladané košíky s nepomaľovanými porcelánovými rukami, nohami a hlavami. V plátennom vreci sa ukrývajú zvitky ľudských vlasov, ktoré ktosi ostrihal juhonemeckým roľníkom. Iris vrece nadvihne a vytiahne spod neho obraz aj svoje maliarske potreby. Odnesie si ich k stolu a sadne si.

Veľkosť jej tváre je rovnako zlá, ako si pamätá. Spočiatku sa Iris zmocní beznádej, lebo nie je a nikdy nebude dosť dobrá. Keď sa však prizrie lepšie, objaví istú strohosť, ktorá sa jej páči, a takisto jas. Kiežby tá hlava neprítomne neplávala v hornej časti papiera, kiežby ju vedela viac ukotviť. Nechce papier rozpoliť, už teraz je dosť malý. Možno ho napokon zachráni, nájde spôsob, ako vyplniť prázdny priestor.

Materiál nočnej košele – biely flanel so žltými škvrnami pod pazuchami – ju škriabe na krku. Skôr než si uvedomí, čo robí, vstane a pretiahne si ju cez hlavu. Postavu jej osvetľuje svetlo sviečky, je bledá a lesklá ako čerebľa.

Chvíľu si predstavuje, ako by svojím správaním pobúrila rodičov, lebo na morálku kladú neochvejný dôraz. Tu však nehrozí, že by ju uvideli; celkom stačí pomyslenie na to, ako by asi sklamala Rose. Ešte horšie by bolo, keby sa vo dverách zjavila pani Salterová, ópium by jej zdesenie ešte vystupňovalo. Nadávala by jej („fľandra“, „cundra“), mohla by prísť o prácu a s ňou aj o dvadsať libier ročne. No Iris sa takýmito myšlienkami neumára; mieša akvarelové farby a stolička ju chladí na stehnách.

Opäť sa zadíva do zrkadla, no tento raz jej pohľad skĺzne nižšie, na malé prsia s tvrdými bradavkami. Hryzie si do pery. Zmrzačená. Predsa však premýšľa, či na nej nie je aj niečo pekné.

Kedysi svoju pokrútenú kľúčnu kosť nenávidela. Pri pôrode sa jej zlomila a zrástla sa v nesprávnom uhle. Trošku sa kvôli nej pri chôdzi hrbí, no pamätá si, ako deti na ulici zvykli zveličovať („Už ide hrbáčka“) a ako ich sestra s chabým náznakom ľútosti karhala, čím riskovala, že sa začnú posmievať aj jej („Obrie dvojičky“). V posledných rokoch sa s ňou však zmierila, je jej súčasťou, inú by nechcela, ani keby mohla. Pouličným predavačom vôbec neprekáža. Z času na čas sa ju pokúšajú chytiť okolo pása, keď prechádza okolo. „Nekúpite štetec?“ alebo „Stavím sa, že by ste si so mnou chceli pošpásovať“. Odvráti tvár („Pochytil vás splín, slečinka? Hlavu hore!“), prejde popri nich a ignoruje ich pokriky. Rose, po ktorej nikto nepokrikuje, nedotýka sa jej ani po nej netúži, skloní hlavu a Iris svoju sestru jednou rukou objíme okolo pliec, aby jej dala najavo, ako takéto dotieravé výkriky neznáša.

Predpokladá, že jedného dňa bude musieť zviesť jedného z chlapcov, ktorí postávajú na prahu obchodu a v ruke žmolia čiapku. Manželstvo pre ňu totiž predstavuje východisko, hoci netuší, kam vedie. Má už predsa dvadsaťjeden a onedlho jej krása zvädne ako kvet. Rodičia jej v liste písali o vrátnikovi, ktorý by sa s ňou rád oženil, lenže keď za ňou prišiel, vyhýbala sa mu.

Ibaže. Rose. Tá si nikdy nikoho nenájde; Iris ostáva len dúfať, že sa dobre vydá a bude môcť sestru podporovať. Nevie, či by ju dokázala opustiť. Sú dvojčatá, spája ich puto a sestrina choroba to puto posilnila a zároveň oslabila. Keď Iris v detstve kúskom uhlíka kreslila na všetky papiere, čo našla – obaly od masla, útržky novín, zdrapy starých tapiet –, jej sestru fascinovalo, ako verne dokáže kopírovať tvary pred sebou. „Nakresli tamtie nožnice!“ prikazovala Iris a ona poslúchla. „Nakresli mi slona!“ Lenže improvizovanie jej nikdy nešlo. Keď chce teraz sestru potešiť kresbou, odvráti sa.

Iris zaženie myšlienky a namieša správny odtieň ružovej na spodok svojich pŕs, kam dopadá tieň. Prechádza štetcom po papieri a pozoruje, ako sa doň akvarelové farby vpíjajú. Má pocit, akoby nad svojím telom znovu získala kontrolu, akoby jej telo nebolo len schránkou, ktorú pani Salterová využíva na drhnutie dlážky, akoby neslúžilo len na to, aby Rose dennodenne pripomínalo, ako raz mohla vyzerať. Pocíti chvenie, ktoré mohol vyvolať pocit hanby, zadosťučinenia či dokonca chladu.

Zadíva sa na svoj bok. Nedokáže si predstaviť, že by ho raz zovrela drsná mužská ruka. Pritlačí si naň dlaň, posúva ju k prsníku a stisne ho. Strhne sa a vráti sa k svojmu obrazu.

Nikdy sa Rose nespýtala na to, čo ju videla robiť s Charlesom, „jej džentlmenom“, ako ho prezývali. Zo začiatku Rose nerozprávala takmer o ničom inom, pyšne Iris ukazovala darčeky, čo jej posielal: čokoládové bonbóny a žltého kanárika, ktorý vyletel cez komín a umrel. Mali pätnásť rokov a on ju mal oslobodiť od nudného života, vziať si ju za manželku a starať sa o ňu vo svojom skromnom radovom dome v Marylebone. Skamarátil sa aj s Iris a sľúbil jej, že jej požičia peniaze, aby si mohli s Rose založiť obchod, keď sa... Pri zmienke o manželstve sa odmlčal. Flóra sa mala zmeniť z predstáv na skutočnosť. Iris sa pobrala za Rose. Chcela sa uistiť, že sestre neprekáža, že ju jej džentlmen zahŕňa do ich spoločných plánov.

Chodil za ňou každú nedeľu, keď boli rodičia v meste. Rose sestre vždy prikazovala, aby ostala v izbe na poschodí. Raz popoludní sa však pohádali, Iris bola mrzutá a odrazu sa cítila odstrčená, nepáčilo sa jej, že sestra má pred ňou tajomstvá. Postavila sa za dvere a špehovala ich cez kľúčovú dierku. Videla, ako si sadol, pritiahol si sestru k sebe, vyhrnul jej sukňu a rozopol si gombíky na nohaviciach. Ledva stihla zatajiť dych, keď si naňho Rose obkročmo sadla a rytmicky sa pohybovala hore a dolu. Iris bola zdesená, fascinovaná, nedokázala od nich odtrhnúť zrak, hypnotizovala ju jeho skrivená tvár a ruky, ktorými zvieral sestrine mliečne stehná. Chvíľu si želala, aby mala vykasanú spodničku ona a jej sestra by sa na ňu pozerala cez kľúčovú dierku. Všetko sa udialo tak strašne rýchlo, tak jednoducho, na drevenom kresle, ktoré vyrobil starý otec.

Iris stále nevie, ako Charles zistil, že sa Rose nakazila kiahňami. Deň po tom, čo sa Rose po celej tvári a tele vysypali vyrážky, ho Iris privítala v chodbe a vzala od neho list. „Tvoj list ju veľmi poteší. Má len nádchu, čoskoro sa uzdraví,“ zaklamala, no on bol skúpy na slovo a náhle odišiel. List od neho však nebol milostný, znamenal koniec, koniec sestrinho zvonivého smiechu, jej dôverného šepotu. Keď Rose na Iris kričala, aby odišla z izby, Iris zdvihla stoličku a vrazila ňou do steny.

Odrazu čosi začuje. Ťažké kroky.

Iris je taká pohrúžená do spomienok, že vyskočí a rozleje špinavú vodu od farieb po stole.

Vrhne sa k svojmu obrázku a schmatne ho, skôr než sa naň dostane tekutina. Kroky ustanú.

„Preboha,“ zamumle a rukou si prikryje nahé prsia. Od úľavy by sa najradšej rozosmiala. Aká je len hlúpa! Lenže tie kroky zneli tak blízko a tak nahlas, až si bola istá, že pani Salterová schádza po schodoch. To sa len učni z cukrárne vracajú z nočného pouličného divadla.

Až keď sa pustí do utierania vody, všimne si bábikinu hlavu. Zahreší. Musela sa zafŕkať, keď nádobka s vodou spadla na zem. Na tvári má sivú škvrnu.

„Ach nie,“ zahundre, zdvihne hlavu a utiera ju svojou nočnou košeľou. Maľovala ju celé hodiny. Drhne porcelán čoraz silnejšie, slinami utiera obe líčka, no márne. Fľak na porceláne sa už nedá opraviť.

Zatne zuby a zavrčí ako zviera. Malo jej napadnúť, že kroky prichádzali zvonku. Zadíva sa cez vysoké zamrežované okno a usúdi, že musí byť prinajmenšom polnoc. Teraz bude musieť celú noc pracovať na novej tváričke.

Iris si zrazu uvedomí, že v miestnosti je chladno, a natiahne si nočnú košeľu. Na svoj obrázok sa ani nepozrie. Je oplzlý.

Zmocní sa jej známy pocit, akoby kdesi hlboko v jej vnútri driemalo čosi zlé, ako nádor, ktorý sa nedá vyrezať. Mala by svoj obrázok zničiť, priložiť okraj papiera k sviečke.

Namiesto toho vstane, zasunie ho pod košík a vezme si novú, čistú porcelánovú hlavu.

Veľká výstava

Je sobotné ráno a zvony vyzváňajú. Za posledné dva týždne sa Silas tak pohrúžil do konštrukcie bledej kostry šteniat, že žije len na obschnutom koláči a slabom pive. Tak rád by si v Delfínovi dal brandy s maslom a cukrom. Pozrie sa na hodiny; otvoria až o niekoľko hodín.

„Doparoma,“ zahreší a zaumieni si, že zatiaľ zájde na stavenisko Veľkej výstavy. Má z neho zmiešané pocity: ako by sa mohol jeho obchodík rovnať jednému z najväčších múzeí na svete? Taká nápadná stavba bola zrejme naprojektovaná len preto, aby zatienila jeho úspechy. Napriek tomu sa na ňu takmer každý týždeň chodí pozerať a želá si, aby ju už dokončili.

Jeho ulička býva zvyčajne pustá, len v bahnistom jarku sa teraz rozvaľuje dvojica chlapov, jeden je zamazaný od vlastných vývratkov, pumpky má mokré od moču. Silas sa na nich na chvíľu zahľadí. Jeden mu hlavou a plecami pripomína Gideona – uvedomuje si však, že sa mýli. Pridrží si pri nose vreckovku, pritisne sa k stene a obíde ich.

Silas sa s Gideonom zoznámil v roku 1835, keď prišiel do Londýna. Býval vtedy v stiesnenom podnájme v Holborne, izbu mal zapratanú vypchatými zvieratami a lebkami. Do mesta sa presťahoval v nádeji, že sa jeho reputácia rozšíri ďalej než do salónov v Stoku; navyše, odkedy Flick zmizla, nemalo zmysel nečinne vyčkávať. Vypočul si rozhovor skupinky chirurgov, lekárov fascinovaných pitvaním a preparovaním.

Silas poľahky našiel Londýnsku univerzitu a každé popoludnie cez plot pozoroval, ako vychýrení chirurgovia krížom-krážom prechádzajú cez čistučké zelené nádvorie a ťažké dvere sa za nimi s buchotom zatvárajú.

V noci sa zvykol ponevierať okolo arkád za univerzitou. Vedel, že čoskoro prinesú telá, nebol si však celkom istý odkiaľ. Po chvíli vyčkávania sa na dvore skutočne čosi mihlo, erdžiaci kôň a čierny koč. Nebožtíkov odnášali dovnútra na drevených nosidlách, zabalených v plátne. Zakrádal sa bližšie, naťahoval krk, túžil sa zúčastniť aj na prednáške, na ktorej o nich debatovali.

Raz popoludní k nemu pristúpil Gideon. Zavalitý študent medicíny, vyžarovala z neho mierna nadradenosť. Rozprával Silasovi o exemplároch v pitevni – o nádobách s pľúcami zamorenými nádormi, o lebkách syfilitikov naukladaných do radov, o zakonzervovanom mozgu rozpolenom úderom sekery, o rozvetvenej nervovej sústave prestrelenej voskovým projektilom.

„Tieto vzorky prirodzene skladujeme preto, aby sme pochopili život, aby sme prišli na to, ako sa dá predĺžiť. Ty sa zaujímaš o preparovanie mŕtvol, to je čosi iné, hoci rovnako fascinujúce...“

Silas vypínal hruď. S postupom dní Gideon vyhľadával jeho spoločnosť čoraz častejšie. Vypytoval sa Silasa na zaujímavosti v jeho zbierke. Silas postával pri plote a rozprával mu o detailoch svojej práce na vrabcoch, potkanoch a poľných myšiach, zveril sa mu so svojimi snami o múzeu a o tom, že sa raz preslávi. Rozmýšľal, kedy sa s Gideonom takto spriatelili; zdalo sa mu, že by ten okamih mali osláviť. Všetko sa však udialo bez toho, aby si to uvedomovali.

„Podľa mňa,“ ozval sa Gideon, keď Silas po dlhom naliehaní priniesol vypchatého drozda, „je na ňom najpozoruhodnejšie to vzdorovité zakrivenie zobáka. Nič podobné som si vo voľnej prírode dosiaľ nevšimol.“ Šklblo mu fúzmi a svoj obdiv zakryl rukou. „Skutočná vedecká rarita. Naozaj si nespomínam, že by som niekedy videl drozda s takým zvláštnym držaním tela. Je to zázrak, hotový zázrak.“

Silas by sa bol najradšej rozosmial. Na Gideona, študenta medicíny, džentlmena, jeho práca zapôsobila. On naňho zapôsobil. Priateľstvo s takýmto človekom, ktorý sa s ním zhováral takmer každé popoludnie, hoci len chvíľu, skrátka považoval za česť.

Zakrátko Silas nazbieral odvahu a opýtal sa Gideona, či by mu neprispel do zbierky „nejakou vecičkou“. Gideon naznačil, že má pre Silasa hotový poklad, čosi, čo ho preslávi.

„Mám niečo, z čoho sa bude Frederik Ruysch obracať v hrobe,“ zašepkal Gideon a podal Silasovi malý plátenný balíček. Horná pera sa mu chvela.

Silas balíček vzal, rozvážne si ho premeral a začal ho rozbaľovať. Predstavoval si, ako budú s Gideonom následne o všetkom diskutovať, sklonení nad stolom v hostinci. Podľa váhy by mohlo ísť o srdce alebo...

„Nie,“ zahriakol ho Gideon a chytil mu ruku. „Otvor ho až doma. Je to príliš vzácny poklad. Ak by sa moji lektori dozvedeli, že som ti ho dal...“

„Koľko ti zaň dlžím? Nemám veľa peňazí.“

„Na peniaze nemysli. Po všetkých tých...“ Gideon sa odmlčal, „príjemných chvíľach strávených v tvojej spoločnosti.“

„Neviem, ako sa ti mám poďakovať.“

„Spomenieš ma vo svojom múzeu, keď sa otvorí?“

„Samozrejme! Samozrejme.“

Silas prikývol a usmial sa, a hoci balíček veľmi túžil otvoriť, poslúchol Gideonove pokyny a náhlil sa domov, kľučkujúc medzi kočmi.

Zabuchol za sebou dvere, otočil kľúč v zámke a roztrhol balíček.

Vnútri ležalo obhryzené kuracie stehno s dvomi rozvarenými mrkvami.

Silas si zahryzol do spodnej pery, aby sa nerozplakal, lebo až vtedy pochopil, že za každou Gideonovou poznámkou, za každým šklbnutím fúzov sa skrýval výsmech.

Silas podvedome kráča po chodníku v Hyde Parku, od únavy dostáva do stehna kŕče. Zastane a uvedomí si, že si z prechádzky nič nepamätá, odkedy uvidel tých dvoch opilcov, na nič si nespomína. Je to dôverne známy pocit; jeho pamäť odjakživa niektoré spomienky pohlcuje ako dagerotyp, skôr než sa dostane do styku s parami ortuti. Strasie sa, no v mysli sa mu nevynára nijaký obraz.

Nemá sa však čoho obávať. Tu je vzduch čistejší a počuť i spev vtáčika. Je tu krásne. Pôvabné holé stromy zhadzujú posledné zelené listy a suché vetvičky praskajú ako kosti. Akýsi muž doňho strčí lakťom, ospravedlní sa, a Silas opäť vykročí. Kráča s davom k stavenisku Veľkej výstavy.

Silas sa často chodí pozerať, ako ju stavajú. Za malý poplatok ho pustia za drevenú ohradu. Nedokáže pochopiť, prečo chcú stavbu po roku z Hyde Parku odstrániť. Načo je dobré múzeum, ak sa predmety v ňom nezachovajú navždy? Keď sa však zadíva hore na konštrukciu stavby, na žeriavy a kladky, ktoré na zem vrhajú tiene ako supy z oblohy, má pocit, akoby sa scvrkával. Múzeum je veľkolepé. Bude v ňom vystavené množstvo výrobkov z oblasti priemyslu, obchodu, návrhárstva a vedy – vyše stotisíc exponátov, tak čítal, a všetky pod jednou obrovskou sklenou strechou. Silas nevie, kam sa skôr pozerať. Nie div, že ho v časopise Punch nazvali Krištáľovým palácom.

Všade naokolo sa usilovne pracuje. Majster mocným hlasom rozdáva pokyny a robotníci v tvrdých klobúkoch ťahajú ťažké laná, ďalší zase bičom švihajú ťažné kone po slabinách. K oblohe stúpa para. Obrovská kostra priečnej lode sa pomaly dvíha, vietor ju rozochvieva.

Keby tak organizátori Silasa požiadali, aby čímsi prispel do umeleckej sekcie. Nikto ho však neoslovil. Nikto mu neodpovedal na listy. Ale prečo? Prečo jeho zbierku neberú vážne?

Snaží sa potlačiť rozhorčenie, no pevne zatína päste. Nebo sa zatiahne nízkymi mrakmi. Čierne pľúca Londýna sa plnia a klesajú. Ozve sa erdžanie koňa.

Vynaloží ešte viac úsilia. Bude pracovať vytrvalejšie, dlhšie a jedného dňa si možno otvorí ešte majestátnejšie múzeum, ako je toto.

Silas zbadá, ako sa akési dieťa rozbehne a uchmatne dáme z peňaženky červenú vreckovku. Pozrie sa lepšie, to svetlovlasé chlapča predsa pozná. Známy chlapec je preňho akousi útechou, pripomienkou, že v tejto mase burácajúceho priemyslu nie je sám. Silas sa usmeje a zvolá: „Albie!“

Chlapec ho však nepočuje. Silas vzápätí pochopí: Chytili ho. Akási žena mu zviera zápästie, vreckovka mu v ruke meravo visí ako spustená zástava. Silas sa tak ponáhľa, až sa pošmykne na chumáči trávy. Pripravuje sa na Albieho záchranu, poprosí ženu, aby chlapca neudala – zrazu si však všimne, že Albie sa smeje.

Silas sa žene prizrie lepšie. Je vysoká ako muž a hrdzavé vlasy má zapletené do dlhého vrkoča. Vari je to – Flick? Dospelá žena. To nemôže byť ona. Tejto žene ľavé plece vyčnieva dopredu.

Je to, akoby v opustenom dome práve zazvonil zvonček. Silas cíti chvenie drôtov, ktoré preniká cez steny a podlahy a vniká čoraz hlbšie do budovy. Ohromene stojí a sleduje, ako vibrácie rozozvučia celý rad menších zvončekov.

Netuší, čo to znamená.

Vreckár

Albie sedí učupený v priekope v Hyde Parku. Práve keď sa dvíha a odhalí svoj špinavý bledý zadok, prechádza okolo skupinka mužov. Jeden z nich zastane, zarehoce sa a hodí doňho palicu.

„Prac sa, psisko!“ skríkne Albie, chvatne si utiera zadok dubovým lístím a naťahuje si nohavice. Z hovna stúpa para. Prezerá si ho s rovnakým záujmom ako všetok svoj telesný odpad. Ako sa v jeho ušiach dokáže tvoriť ten kyslý oranžový maz a ako to, že mu z nosa tečie ten tmavý sliz, ktorý si siaka do rukáva?

Zdvihne kôpku dvoma konárikmi a šmarí ju do vzďaľujúcich sa mužov. Zadúša sa od smiechu, keď vidí, ako sa rozpŕchnu, a rozbehne sa smerom k davu ľudí.

Dnes je pekne, mohol by sa mu podariť nejaký úlovok či dva, niečo, čo by mu stálo za opletačky s preliezaním ohrady, aby sa dostal dnu. Pozornosť davu odvádza výstavba veľkého paláca, napnuté laná, veselá vrava a tlačenica. Albie síce nevie, na čo má budova slúžiť, a ani ho to veľmi nezaujíma, aj tak však civie na obrovský kovový rám, ktorý sa týči nad brestmi. Okolitý terén pripomína kaluž blata, okolo lešenia krúžia vozy naplnené železom. Albie si predstavuje, ako sa sem vráti, keď budovu zasklia, a šmarí do nej tehlu, len aby sa pokochal ohromenými výrazmi boháčov.

Moce sa krížom-krážom, zošíva masy ľudí ako tenká nitka. Z rukáva mu trčí falošná ruka, tou skutočnou vyťahuje z vreciek hodvábne vreckovky. Perlové náramky a ligotavé strieborné retiazky ho nezaujímajú. Hoci by to nepriznal, bojí sa, že by ho odsúdili na nútené práce, alebo by ho posadili na loď smerujúcu do kolónií a jeho sestra by tu ostala sama.

Títo ľudia v šatách zo zlatého brokátu a s honosnými domami by ho u seba nenechali ani drhnúť latríny. A tak sa pri ich okrádaní usmieva. Na Duck Lane je záložňa, v ktorej mu za každý kus dajú pol pence, bez námietok, a čo nevidieť si našetrí dosť na peknú zubnú protézu. Sníva o zuboch z mrožej zuboviny.

Jednej žene z rukáva vyšklbne bodkovanú červenú vreckovku, no len čo si ju zastrčí do nohavíc, ktosi ho schmatne za sadrovú ruku a vytiahne mu ju z kabáta.

„Ja som nič...“ začne sa brániť, no vzápätí zistí, že je to Iris. Od úľavy sa hrdelne zachechce, ako keď mačka prehltne hrču chlpov, a čo najodzbrojujúcejšie sa na ňu usmeje.

„Daj ju sem, Albert,“ prikáže mu.

„Čo vám mám dať, slečna?“ Iris sa zamračí a chlapec vzdychne. „No tak, slečna, veď je to len vec, či nie? Život je ťažký. Keby ste len vedeli, ako ťažko...“ Jeho výhovorka však už stratila svoje kúzlo a on si to uvedomuje. Podáva Iris vreckovku, sleduje, ako ju vracia („Prepáčte, madam, asi vám vypadla...“) a uhýba jej pohľadu. „Všetko ste pokazili.“

„Už zase kradneš?“ opýta sa akýsi muž. Albie si všimne Silasa, má oblečený svoj uhladený modrý plášť. „Myslel som si, že to už po tých dvoch šilingoch odo mňa nebudeš potrebovať.“

Albie stuhne. Nepáči sa mu, že sa za ním ten chlap zakráda. Z toho čistého, nemocničného zápachu sa Albiemu prevracia žalúdok. Tak či onak sa rozhodne nevyhadzovať skupáňovi na oči, že mu dal len jeden šiling. „Slečna Iris Iksypsilonová,“ povie s predstieraným aristokratickým prízvukom, no vyznieva skôr smiešne. „Predstavujem vám, chcem povedať, toto je Silas. Popravde, netuším, aké má priezvisko.“ Iris sa chabo usmeje. „Šijem pre ňu háby, robí v Salterkinom obchode s bábikami.“

„Na Regent Street?“ opýta sa Silas a Iris prikývne.

„A Silasovi nosievam mŕtvoly.“ Uvažuje, či si má teatrálne odkašľať, nakoniec si to však rozmyslí a vrhne na Iris letmý pohľad. Na tvári sa jej zračí zhnusenie, no usiluje sa ho skryť. Najradšej by sa s ňou na Silasovi zasmial, nedarí sa mu však zachytiť jej pohľad.

„Ach tak.“

„Moja zbierka bude raz slávna,“ vysvetľuje Silas.

„Nuž, rada sa na ňu prídem pozrieť,“ odvetí neutrálne, takmer odmerane a Albie si je istý, že vôbec nepočúva. Tvári sa, že niekoho hľadá, a zamáva im na rozlúčku. Sleduje, ako sa jej klobúk stratí v dave.

Albie pokrčí plecami a čiapkou štuchne do Silasa. Ten upiera pohľad do diaľky a rukou sa dotkne svojej kľúčnej kosti na mieste, kde má Iris hrču.

„Pane,“ prihovorí sa mu Albie a usúdi, že ten chlap nemá ani toľko rozumu, čo on. „Ten jej krk. Nie je to nákazlivé.“

Veľké výdavky

Iris sa zamieša do davu, čo najďalej od Albieho a toho chlapíka, ktorý je s ním. Ľutuje, že nie je nižšia, mohla by sa stratiť v záplave cylindrov a klobúkov a zmiznúť Rose z dohľadu.

Obzerá sa okolo seba, či náhodou sestru nezazrie. Nie. Dobre, ušla jej.

Iris zavrie oči. Keď ich otvorí, opäť si v mysli vybaví tú scénu. Bude si predstavovať, že stojí pred obrovským maliarskym plátnom, na ktorom je dokonale zachytený každý detail, štúdium perspektívy.

Pozrie sa hore. Vysočizná železná konštrukcia akoby sa dotýkala oblakov. Para pripomína dym z malieb zachytávajúcich napoleonské bitky, ktoré videla v Národnej galérii, pôsobí však jasnejšie, inak než tie zahnednuté obrazy. Chcela by maľovať farbami, ktoré vidí pred sebou, vyfarbiť svet ako vitrážové okno.

Predstavuje si, ako rámy múzea vypĺňajú červené, modré a zelené okenné tabule, akoby sa nachádzala v obrovskom kaleidoskope. Lenže to by už bolo príliš oslňujúce; už teraz múzeum pôsobí oveľa vznešenejšie, než by si dokázala predstaviť. Ak sú ľudia schopní takýchto vecí, ak dokážu zatieniť bresty a podmaniť si prírodu, čoho všetkého je schopná ona? Niekedy sa cíti bezvýznamná ako voš, inokedy má zasa pocit, že by sa dokázala vzniesť až k oblakom a oslobodiť sa od svojho domova, obchodu a dokonca aj od sestry, pomyslí si skľúčene.

„No nie je nádherné?“ prihovorí sa žene stojacej vedľa nej.

„Veru je, ohromné,“ odvetí cudzinka nečakane prívetivo. Iris k neznámej žene zrazu pocíti náklonnosť, rovnako ako k všetkým ľuďom, ktorí sa okolo nej tisnú. Každý má svoje starosti a radosti, svoje lásky a sklamania, slzy, sny a smiech – všetci sú si nádherne podobní.

Pustí sa do behu. Uháňa do parku, hrdzavý vrkoč jej poskakuje na chrbte. Nohy má ľahké ako pierko, cíti pod nimi mäkkú trávu. Ešte nedobehla ani k prvému stromoradiu a už sa musí zastaviť, plytko dýcha. Do boka sa jej zabodne kostica, úzky korzet jej sťahuje rebrá. V čipkových rukavičkách sa jej potia ruky.

Vtom začuje za sebou akýsi zvuk, ktosi na ňu volá, a ona už vie, kto to je, nemusí sa ani obrátiť. Premýšľa, prečo ju sestra stále prenasleduje, prečo tak strašne sliedi. Irisin život je sivší než zájdené striebro; okrem toho ju zlostí to pokrytectvo. Rose by ponuku na vydaj od svojho džentlmena prijala bez toho, aby sa na svoju hrbatú sestru čo i len pozrela.

„Ach,“ zvolá Iris, predstiera, že si Rose všimla až teraz. Sestra na ňu rozhorčene máva rukou, spodný lem šiat má špinavý. Pohybuje sa ladne ako dáma, takmer akoby sa vznášala. Z diaľky sa Iris zdá, že je rovnako krásna ako kedysi. Iris si spomenie na svoju nemotornú chôdzu, ktorú zachytila v odraze okna, na svoje hrbaté plece. „Vďakabohu, Rose! Konečne som ťa našla. Prídeme neskoro na večeru. Mama sa bude strachovať.“

„Ty si mi ušla. Videla som ťa. Myslela som si, že si ma opustila...“

Sestra je celá bez seba, tvári sa tak stratene. Iris sa cíti hrozne.

Rachot omnibusu smerujúceho z Hyde Parku do Bethnal Green; Irisina ruka odstrčená od Rosinej. Tiché cmukanie, kyslý zápach bielizne. Sedia za stolom. Irisin otec si odkašle do rukáva.

Iris sa pokúša požuť hlt huspeniny, no prehltne celý kus mäsa. Počuje, ako sestra omieľa jedlo v ústach, počuje jej dych. Keď už ten zvuk viac nedokáže zniesť, povie: „Už sa neviem dočkať, ako zajtra uvidím svojho obľúbeného veselého pána farára...“

„Teší ma, že sa ti jeho kázne zdajú poučné,“ preruší ju matka a vrhne na ňu varovný pohľad.

„Ach, veru áno...“ Iris sa odmlčí, vidličku má na polceste k ústam. V huspenine sa zaleskne chrupavka, veľký žltý mastný kus. Usiluje sa zachytiť sestrin pohľad, chce odčiniť svoje predchádzajúce správanie. „Vždy som tušila, že záľuba v nadmernom pití omšového vína je jasným znakom silného náboženského cítenia. Pán farár svoju túžbu po Kristovej krvi nedokáže uhasiť.“

Pozrie sa na Rose, na tvári sa jej mihne úsmev, no vzápätí si začne rukou škriabať jazvy na brade. Iris radšej uprie zrak na porcelánového kokeršpaniela na rímse nad kozubom, lacnú čačku, ktorá má navodiť dojem lepšej spoločnosti. Jej rodičia sú presne takí istí: zúfalo sa usilujú osvojiť si zvyky a mravy spoločenskej triedy, do ktorej nepatria. Je presvedčená, že rodičia ostatných učníc nie sú takí prísni, až tak sa neobávajú morálneho stroskotania.

Matka vzdychne. „Iris, prosím. Asi si myslíš, že si vtipná, však?“

Iris vidí, ako si matka prepletie ruku s Rosinou, táto ich útočná formácia vznikla v deň, keď Charles priniesol list, v deň, keď jej sestra ochorela. Iris tomu nikdy nerozumela. Sestra sa k nej správala, akoby list napísala ona, akoby ona zmarila jej vyhliadky, akoby ona mohla za to, že jej tvár zničili vredy. Odvtedy sa jej nikdy nepodarilo dať situáciu do poriadku, akoby zo dňa na deň zabudla, ako sestru utešiť, ako ju rozveseliť. Pamätá si na časy, keď si v predstavách budovali svoj vymyslený obchod s kvetovanými tapetami a so zarámovanými ružami. Svoju sestru ľúbi; to je predsa samozrejmosť. No aj tak...

Iris sa snaží ďalej. „Veľká výstava vyzerá naozaj krásne...“

„Skôr Veľký výdavok,“ povie otec a vyprskne do smiechu, akoby svoje publikum pobádal k tomu, aby jeho vtipnú poznámku ocenilo. Iris sa poslušne usmeje.

„Pani Salterová vraví, že uctievanie komodít raz povedie k úpadku spoločnosti,“ podotkne Rose.

„Tá sa veru vyzná,“ vykĺzne Iris, skôr než si stihne zahryznúť do jazyka.

„Čo tým chceš, prosím pekne, povedať?“ opýta sa matka.

Iris neodpovedá. Utiera si obrúskom bradu. Hnedá omáčka na sivom ľanovom plátne.

„Iris mi ušla,“ vyhŕkne Rose. „Tak veľmi som sa bála. V jednej chvíli bola pri mne, a zrazu som ju vôbec nevedela nájsť. Zmizla v dave. Niekedy sa mi ťažko pozerá len jedným...“ Nedokončí vetu, len sa zdravým okom zadíva do zeme.

Žalobaba.

„Je to pravda, Iris? Prečo? Kedysi si sa k sestre správala tak pekne a teraz jej utekáš a nechávaš ju samú v dave ľudí...“

Iris stále mlčí. Vie, že sa zachovala kruto, lenže ona sestru nezačala odstrkovať prvá. Pokúša sa rozpamätať na priečnu loď múzea, ktorá sa hojdala a kolísala nad oceľovými rámami, a na všetko to nadšenie, čo pri pohľade na ňu cítila. Napätie v hrudi však nepoľavuje.

Nikdy neujde. Nikdy nebude slobodná. Je odsúdená na to, aby sa čo najdlhšie pretĺkala svojím biednym životom, aby znášala zauchá a urážky od pani Salterovej a sestrinu žiarlivosť, až kým jej dáky vycivený chlapec neurobí kopu detí, a celé dni bude len žmýkať bielizeň, oplachovať skazené vnútornosti do nedeľných mäsových koláčov a venovať sa mraučiacim deťom so šarlachom, s chrípkou a bohviečím ešte, až kým tiež neochorie...

Matka vzdychne a Iris sa snaží ignorovať jej vyčítavý pohľad.

„Dá si ešte niekto zemiaky?“ opýta sa otec a podvedome sa pobúcha po vrecku ako vždy, keď mu Iris a Rose odovzdajú väčšinu svojho týždenného zárobku. Hlavu má sklonenú, vlasy mastné.

„Nie, ďakujeme,“ zamrmlú ostatní.

Matka si odkašle.

„Iris?“ Matkin hlas je ako napnutá struna. Otec zdvihne hlavu. Chlpy na predlaktí sa mu chvejú. „Prečo nemôžeš odpovedať ako sestra? Naozaj je to pre teba také ťažké?“

Iris civie na zaschnutú omáčku na tanieri. Musí sa ovládať, aby netresla päsťou po stole, nestrhla fľakatý obrus a nezmietla všetko na dlážku. S radosťou by sa pozrela, ako sa porcelánový kokeršpaniel roztriešti na tisíc márnych kúskov.

Iris sa usmeje. „Nie, ďakujem.“ Vloží si do úst ďalší kúsok.

Hodiny odbijú šesť.

PRB

„Pohár teplého brandy,“ rozkáže Silas a za mohutného vyzváňania kostolných zvonov položí na stôl mincu. Je šesť hodín, večerná pobožnosť. Sedí v boxe najbližšie pri kozube, líce má ružové od horúčavy. Svet sa trbliece. Okrúhly rošt, zo stropu visia strieborné krčahy, rozsypané žeravé uhlíky na koberci pri jeho nohách žiaria a vyhasínajú. Na stene visí tabuľka s nápisom „Čo ťa rmúti?“ Zakaždým sa nej zasmeje, len aby dokázal, že vie čítať. Keď mu prinesú nápoj, je horúci a silno okorenený. S prvým dúškom zlíže vrstvu roztopeného masla. Znovu myslí na to dievča, na jej hrboľatú kľúčnu kosť, na jej zelené oči.

„Dávno sme vás tu nevideli,“ prihovorí sa mu Madame zdanlivo priateľským tónom. Silas je však presvedčený, že sa na jej tvári zračia rozpaky. „Hoci vás umelcov vídame pomerne často. Dalo by sa povedať, že až príliš často.“

„Mal som veľa práce,“ odvetí Silas. Sám sa však čuduje, prečo sa teplu a šumu Delfína tak dlho vyhýbal. Má to tu rád; pivo chutí sladko a načúvanie ešte sladšie.

V boxe oproti Silasovi sedí mladé dievča, šaty má stiahnuté tak nízko, až jej z nich vytŕčajú ružovkasté dvorce bradaviek. Nahlas sa rehoce a plieska muža so šedivými vlasmi po hrudi. Vo vlasoch má ako zvyčajne zastoknuté ružové pštrosie pero. Madame sa k nej rozbehne. „Počúvaj, Modroočka. Nebudeš tu poburovať našich ctených hostí...“

Silas zovrie pohár, dokonca aj pena na brandy mu pripomína farbu jej vlasov. Iris, tak ju volal Albie. V jej očiach, trochu vpadnutých, sa zračila osamelosť a túžba, ktorá mu zrazu pripadala dôverne známa.

Tak veľmi mu pripomínala dospelú Flick, až začal uvažovať, či by to skutočne nemohla byť ona. Keď Flick zmizla, mala osemnásť. Raz sa jej pokúsil ukázať svoju zbierku a ona pobehovala po lese po jeho boku. Pamätá si jej žiarivé hrdzavé vlasy, jej kostnaté ruky. Cítil sa vtedy ako džentlmen, ktorý svoju dámu prvý raz vedie do vlastnej pracovne: Toto je môj svet. Nevie si spomenúť, ako sa zatvárila, keď jej ukázal lebku králika, jazveca, zajaca a svoj poklad – barana so zakrútenými rohmi.

Často k nej v myšlienkach zablúdi a predstava toho, ako by teraz mohla vyzerať, ho upokojuje. Z Flick sa stala Iris. Neutopila sa v staffordshirskej rieke, nezahynula rukou dediča továrne na keramiku ani pod kolesami opitého pohoniča, ako si predstavoval. Namiesto toho ušla do Londýna, do obchodu s bábikami, za lepšími vyhliadkami.

„Preskoč to, Louis,“ vykríkne ktosi. Silas sa v boxe obráti a všimne si troch maliarov, ktorí sa zabávajú pri barovom pulte. Odvtedy čo Louis Frost a Johnnie Millais navštívili jeho obchod, uplynuli takmer tri týždne, pravdepodobne je však priskoro na to, aby sa im pokúsil predať ďalšie zviera. Tretí muž, Gabriel Rossetti, sa s Millaisom chytil za ruky a spoločne vytvorili lávku vo výške hrude. Louis stojí o pár krokov ďalej. Tmavé vlasy sa mu bujne vlnia ako padáčiky odkvitnutej púpavy.

„Páni! Prosím vás...“ napomenie ich Madame, lenže Louis sa už rozbehol a preskočil nastavené ruky. S buchotom pristáva na dlážke. Strop sa zatrasie. Opráši si nohavice a zazubí sa na hostí. Niektorí mu tlieskajú, iní zachmúrene hľadia do svojich tanierov.

„Vive la PRB!“ zvolá Rossetti a jeho výkrik Silasa rozčúli, nie preto, že by ho hluk rušil, ale preto, že nevie, čo sa skrýva za iniciálami, ktoré si muži pridelili. PRB? Vari dáka brigáda?

„Vive la PRB!“ zopakujú Johnnie Millais aj Louis Frost.

Louis začne spievať Marseillaisu. „Allons enfants de la Patrie!“

„Le jour de gloire est arrivé!“

„Tais toi – ešte celkom nenadišiel,“ zahromží Madame a muži stíchnu. Zaženie ich do dreveného boxu za Silasom. „Veru nenadišiel, ani náhodou, ak je tá kritická recenzia vašej práce v The Times znamením...“

„Úder pod pás...“

„Neslýchaná bezočivosť...“

„Náš deň ešte len príde, veď uvidíš, ty stará bosorka...“

Niekoľko stálych hostí sa zachechce. Silas medzi nich nepatrí. Upiera zrak na chlapcov, sú o desať rokov mladší než on, no oplývajú takou energiou a sebavedomím, o akých by sa jemu ani nesnívalo. Raz ich videl loviť takzvané fešandy, na chodníku sa pochytali za ruky a stavali sa do cesty každej žene, ktorá popri nich prechádzala. Keby bol študentom medicíny, možno by sa tiež dostal do podobnej partie.

Zachytí útržky ich rozhovoru.

„Na Tottenham Court Road – ani jediná fešanda – ako mám do začiatku výstavy dokončiť Uväznenie Guigemarovej kráľovnej bez...“

„Lepšie než prečesávať chudobné štvrte a hľadať cigánky ako Mad...“

„Hovorí rumádzgajúci ryšavec s krivým krkom...“

„Tú sprostú recenziu mi radšej ani nespomínaj...“

„Ale, Millais, každý predsa vie, čo je Dickens v skutočnosti zač...“ utešuje ho Louis.

„Hlúpy chumaj...“

Muži sa rozosmejú a Silas premýšľa, či by sa k nim nemal nakloniť a pokúsiť sa im predať vypchatého vrabca, mačiatko alebo dajakú lebku, ktorá by sa im hodila do pozadia obrazov. V poslednom čase sa príliš venoval zrasteným šteňatám a nepredal toľko motýlích náhrdelníkov, ako si predstavoval.

„Pozrite, veď to je Zdochliak!“ zvolá Rossetti a Silas si uvedomí, že tým myslí jeho. Boxy sú od seba oddelené drevenými latkami. Silas sa obráti, kývne hlavou a zdvihne pohár.

„Odpusťte mu ten drzý tón,“ povie Louis, kľakne si na lavicu a nakloní sa, takže sa zdá, akoby jeho hlava visela vo vzduchu nad Silasom. Maliar pripomína upíra ešte viac než zvyčajne; čierne vlasy má strapaté a jeho bledá pokožka má modrastý nádych. „Si chrapúň, Gabriel. Isto by sa ti nepáčilo, keby tak niekto nazval teba.“

„Nezmysel. Veď je to lichôtka,“ odvetí Rossetti a jeho hlava sa vzápätí zjaví vedľa Louisovej.

„Určite mám aj horšie prezývky,“ povie Silas.

Louis vyťukáva na zábradlie boxu akýsi neznámy rytmus, pod nechtami má farbu.

„Silas, vlastne som sa s vami potreboval stretnúť. Ušetrili ste mi cestu do vášho obchodu.“

Čoskoro budem mať múzeum, nie obchod, pomyslí si Silas. Odpije si z brandy a povie: „Ale čo? Želali by ste si nejaké ďalšie zviera?“

Louis mávne rukou. „Nie. Mrzí ma, že to hovorím, ale tá vypchatá hrdlička, čo ste mi predali...“

„Čo je s ňou?“ opýta sa Silas. V pamäti si vybaví roztopašnú útočníčku na predavačky žeruchy, pierka jej upravil do dokonalého vejára. Patrila medzi jeho najvydarenejšie kúsky, skvostná ukážka jeho majstrovskej práce.

Louis vzdychne. „Viete, obávam sa, že... sa rozložila.“

„Ako prosím?“ zajachce Silas.

„Zhnila. Bol som v Edinburghu len týždeň a keď som sa vrátil, dom bol zamorený muchami.“ Pokrčí plecami a gestikuluje. „Vyliezali... och, vyliezali z nej červy. Keď som vošiel do dverí, takmer som sa povracal. Božemôj, Johnnie, pamätáš si na ten puch?“

„Cítil som ho skoro až na Gower Street.“

„Ste si istý, že na vine bol ten vták?“ opýta sa Silas a chytí sa okraja stola. Chveje sa mu žalúdok. „Určite som ju nechal poriadne vyschnúť.“

„Vraj, či si je istý?“ zreve Rossetti. „Či si je istý? A čo iné by to tak mohlo byť? Plesnivé štetce? Máte šťastie, že sa to prihodilo Louisovi, a nie mne. Ja nemám také pevné nervy...“

„Prosím ťa, Rossetti,“ povie Louis, prestane ťukať prstami a vľúdne sa Silasovi prihovorí. „Nerád to hovorím, naozaj, lenže... nuž, trochu mi to skomplikovalo situáciu. Moja modelka – moja kráľovná – sa vyparila, povedala, že sa odmieta zdržiavať v dome, ktorý páchne hnilobou, a v tomto štádiu mojej maľby mi to skutočne spôsobilo ťažkosti...“

Silas zovrie pohár silnejšie. „To ma mrzí. Skutočne nechápem, čo sa mohlo stať. Škodu vám, prirodzene, vynahradím.“ Louis ten nápad mávnutím ruky zavrhne, jeho štedrosť však Silasa ešte viac skľučuje. Je azda možné, že vtáka nenechal poriadne vyschnúť, lebo bol príliš zaneprázdnený prácou na inom exemplári? Zrejme to bol netopier. Dá toho netopiera Louisovi ako odškodné. Alebo bude trvať na tom, že mu vráti peniaze – musí, nebude myslieť na to, o koľko príde – hoci o ne príde. Pretrie si obočie. V budúcnosti sa mu zavďačia ďalšími zákazkami, pár drobných si usporil na nájom...

„A teraz ste vďaka spráchnivenej hrdličke v kaši,“ vyhŕkne Rossetti a odvráti sa od Silasa. Rozpráva veľmi nahlas, dokonca aj Modroočka sa mračí. Silas civie do pohára, neodvažuje sa pozrieť do pohŕdavých tvárí ostatných hostí. Zlyhal a Rossettiho nezaujíma, kto všetko ho počuje.

„Nepovedal by som, že práve v kaši...“ ozve sa Louis.

„Tá hrdlička je červivá katastrofa, pláva kdesi v hlbinách kanálov Temže.“

„Už som ju mal takmer dokončenú...“

„Tvoja modelka, tá neposedná predavačka...“

„Hýbala sa len občas...“

„...od teba odišla, lebo tvoj dom smrdí ako plesnivá hrobka.“

„Som presvedčený, že Sid mi namiesto nej zapózuje, alebo si nájdem nejaké dievča z chudobnej štvrte,“ pokračuje Louis.

Rossetti odfrkne. „Lizzie Siddalová? Pochybujem. Tá pózuje Millaisovi. A tvoj obraz dievčaťa je teraz bez dievčaťa a bez nádeje, že sa nejaké nájde. Zatiaľ si namaľoval len hrubý náčrt a malú hrdličku. Len to skús odovzdať Kráľovskej akadémii.“ Rossetti sa oprie a spojí prsty do striešky. „A ty tvrdíš, že nie si v kaši.“

Louis sa zamračí. „Mám predsa víziu, predstavu. Už vidím, ako môj obraz visí na stenách akadémie. Kiežby...“ zaváha. „Kiežby na ňom bolo vyobrazené dievča.“

„Všetko závisí od vízie,“ povzbudí Louisa Millais a potľapká ho po pleci. „Detaily sa dajú doladiť.“

„A ty, Zdochliak...“ pokračuje Rossetti a opäť sa obráti k Silasovi. Ten sa strhne.

„Silas,“ opraví ho Louis.

„A ty, Silas,“ povie Rossetti a zagáni naňho, „sľúbil si, že škodu Louisovi vynahradíš. Ako? Pričaruješ to neposedné dievča, ktoré odstrašil tvoj exemplár, späť? To je vrchol!“

„Nie je to príjemné, Silas,“ dodá Millais a Silas očervenie. Dokonca aj Millais je z neho sklamaný. „Mal si vidieť, ako Louis vyzeral posledné dni.“

„Prepadla ho strašná melanchólia,“ vraví Rossetti. „Myslel som si, že si väčší profesionál.“

Väčší profesionál. Vrchol. Zvláštne držanie tela. Najradšej by si zaboril tvár do dlaní. Zvláštne držanie tela. Zdá sa, akoby sa tváre všetkých troch mužov zliali do jednej a uškŕňajú sa ako Gideon, šklbe im hornými perami, vysmievajú sa mu. Silas si uvedomuje, že je niktoš, opovrhnutia hodný, netalentovaný...

A potom Louise povie: „Páni, skutočne preháňate. Prosím vás, Silas, odpusťte im. Dnes večer majú bujarú náladu. Som si istý, že všetko vyriešim. Aspoň sa mi tú hrdličku podarilo namaľovať, skôr než zhnila.“ Louis vystrie ruku a Silas sa schúli, on ho však len potľapká po pleci.

Jeho dotyk je pevný, povzbudivý, po Rossetiho slovách sa k nemu správa až príliš láskavo. Silas nedokáže zdvihnúť zrak, keď chvejúcim sa hlasom povie: „Myslím, že mám riešenie.“ Roztrasenou rukou do seba naleje zvyšok brandy, až sa mu zakrúti hlava. Je príkre. Prisladké. Zaplavia ho emócie. Chce sa tomuto mužovi zavďačiť, zachrániť zárodok priateľstva, chce mu tú hrdličku vynahradiť – a skôr než sa stihne spamätať, povie: „Myslím, že pre vás mám modelku – potrebujete kráľovnú, niekoho vznešeného, mám pravdu? Pracuje u pani Salterovej.“

„V tom obchode s bábikami?“

„Veru tak, áno.“ Silas sa odmlčí. Zdvihne ruku k tvári, chytí sa za krk, akoby chcel svoje slová vrátiť späť do hrdla. Ona je príliš výnimočná, je jeho. Sotva dokáže uveriť tomu, čo vykonal.

„Nebude pre vás dobrá,“ ozve sa. „Unáhlil som sa. Má jednu chybu. Kľúčnu kosť, nebude sa vám páčiť.“

„Nuž, zajtra sa presvedčím na vlastné oči.“ Louis vytiahne kožený zápisník s ceruzkou a poznamená si: Salterová.

Je príliš neskoro.

Zvada

Iris sedí a v ruke zviera nohu bábiky. Ponaťahuje sa, zazíva a zdvihne hlavu. Potom vyskočí.

Cez zahmlené okenné tabule na ňu hľadia štyri mužské tváre. Muži vyzerajú mlado, príťažlivo a jeden z nich – ten s tmavými kučeravými vlasmi – sa na ňu díva obzvlášť uprene. Zapýri sa, skloní hlavu a zmocní sa jej zvláštne nutkanie zakryť si telo, hoci je oblečená. Zároveň však túži po tom, aby sa muži pozerali ďalej. Zovrie jej žalúdok a opäť jej zíde na um, že má v sebe čosi zlé: nutkanie, ktoré ju viedlo k tomu, aby nakreslila ten nemravný obrázok samej seba, k tomu, aby špehovala sestru cez kľúčovú dierku a cítila pritom vzrušenie.

Rose so sklonenou hlavou pára miniatúrny čipkový golierik.

Iris znova zdvihne zrak, chce do sestry štuchnúť, lenže muž s nepoddajnými vlasmi si priloží k perám prst.

Iris sa strhne. Toľká bezočivosť! Čo si to dovoľujú, zízať na ňu ako na akúsi fľandru v obchode, ako na exponát v múzeu! Tento muž vyzerá len o chlp serióznejšie než pouličný predavač. Dokonca nemá ani klobúk. Sadne si a podvedome sa dotkne svojej kľúčnej kosti.

„Pozri!“ povie sestre, len čo sa uistí, že v miestnosti nie je pani Salterová. „Pozri sa na tých drzých...“

Lenže muži sa medzičasom vyparili a ona prstom ukazuje na prázdne okno.

Slnko cez okná presvitá čoraz slabšie, až sa napokon celkom zotmie. Zažnú sa sviečky i olejová lampa, do kozuba sa naposledy priloží, potom už len vyhasne. Dievčatá večerajú, pani Salterová cmúľa svoju fľaštičku ópia, akoby mala v ústach cumeľ. Všetky sa poberú do svojich izieb.

V posteli Rose zasunie koleno pod nohu svojej sestry. Iris k nej vystrie ruku a Rose jej ju dovolí držať. „Prepáč, že som ti utiekla.“

„To nič.“

„Pamätáš si ešte náš obchod?“ Rosina ruka je teplá. „Moje maľované plechovky na keksy. Tvoje vyšívané vreckovky.“

„Uhm.“

„Čo som urobila zle?“

Rose neodpovedá.

Po chvíli si Iris uvedomí, že sestra zaspala. Chvíľu len tak leží, Rosina ruka jej ochabne v dlani, a potom sa odkryje a vykĺzne z izby, cez naolejované dvere, dolu schodmi a do pivnice. Vyzlečie sa a pustí sa do maľovania. Pred sebou má zrkadlo, obrázok leží na stole.

S každým ťahom štetca, s každým oblúčikom tieňa, s každým pásikom svetla sa jej zovreté hrdlo pomaly uvoľňuje. Rukou si siahne na brucho, na miesto, kde predtým cítila chvenie. Tí muži – toľká bezočivosť! Pamätá si však aj tiché uznanie v ich pohľadoch. Opäť myslí na spiacu sestru na poschodí, na to, ako sa jej stehná treli o drsnú vlnenú látku nohavíc toho džentlmena, na modriny na zadku, ktoré jej urobil prstami.

Irisina ruka je studená, tancuje si ňou po koži a zablúdi až pod pupok.

Dvere sa s vŕzganím otvoria. Iris sa strhne, schytí nočnú košeľu a pritíska si ju na telo.

„Ja... ja...“ jachce, je taká zmätená, že sa ani neobráti. V ušiach jej hučí. Je presvedčená, že vo dverách stojí pani Salterová a že s jej zamestnaním bude čoskoro koniec. Bude musieť šiť lacné háby, bude sa musieť pokoriť, vysvetliť svoje činy rodičom. Mala vedieť, že ju raz prichytia, že sa na jej nemravné správanie príde...

„Čo robíš? Čo to...?“ ozve sa rozzúrený hlas, nepatrí však pani Salterovej.

Patrí Rose.

Iris si nemôže pomôcť, hoci sa ten pocit snaží ignorovať, je sklamaná.

Sestra stojí pred ňou, pridŕža si obrázok tak, aby naň dopadalo svetlo sviečky. Premeriava si ho zdravým okom. „Čo robíš? Čo – čo má byť toto?“ Rose zamáva papierom. Na tvári sa jej urobili dve červené škvrny.

„Daj to sem.“ Iris sestre vytrhne obrázok z ruky. Už sa necíti previnilo ani zahanbene. „Teba do toho nič.“

„Je to – je to oplzlé! Bez nočnej košele – akoby si to maľovala len preto, aby si sa mi mohla vysmievať. Toľká márnomyseľnosť! A mňa vraj do toho nič? Čo keby nás obe vyhodili bez odporúčania?“ Rose zvýši hlas. „Vieš, čo by si o tom obrázku pomyslela pani Salterová! Akú šancu by sme mali? Ktorá majsterka by nás prijala?“

„Nenapadlo mi, že – že by za to vinili aj teba...“

„Sestrička,“ nalieha Rose a zovrie Iris lakeť, jej prsty pristanú na bledej modrine, ktorá Iris ostala po štípanci pani Salterovej, „musíš mi sľúbiť, že ten obraz nedokončíš – tento obrázok...“ Odmlčí sa a prehltne slzy. „Ja viem, že v sebe máš čosi skazené a aj mama to vie.“

Iris cíti, ako jej Rose očami blúdi po tele. Pritisne si nočnú košeľu ešte tuhšie, zakryje si prsia a jej sestra rýchlo odvráti pohľad. Iris však napriek tomu stihne zachytiť výraz jej tváre, ktorý tak dobre pozná. Zatrpknutosť a žiarlivosť.

„Sľúb, že to už nikdy neurobíš,“ nalieha Rose.

Iris stojí a mlčí. V jednej ruke drží svoj portrét, aj Rose vyzerala ako ona, kým jej telo nezjazvili kiahne. V druhej má nočnú košeľu. Nemôže to sľúbiť. Nesľúbi.

„Sľúb mi to,“ zopakuje Rose o čosi hlasnejšie. „Musíš. Trvám na tom, inak všetko poviem mame.“

Iris mlčí, cíti, ako jej srdce splašene bije. Prsty na nohách zarýva do drevenej dlážky. Prečo sa ona aj Rose takto zmenili? Kedysi všade chodievali spoločne a rady, ich dlane boli ako dieliky skladačky, ktoré zapadnú len do ruky tej druhej, a teraz ju Rosina prítomnosť dusí.

„Ak nesľúbiš...“

„Tak čo?“ opýta sa Iris. Počuje svoj hlas a pripadá si ako zanovité dieťa v záchvate zúrivosti. „Zažaluješ ma pani Salterovej a mame? Aj tak ich nenávidím! Nenávidím tento mizerný život! Chceš ma tu uväzniť, aby som sa cítila rovnako zle ako ty. Nič ti nesľúbim. Odkedy si ochorela, vôbec ti nezáleží na tom, čo chcem...“

„Odkedy som ochorela?“ zopakuje Rose zlomeným hlasom a rozvzlyká sa. „Ty...“

„Čo ja? Ja som ti nič neurobila! Nemôžem za to, že si ochorela. Nechcela som, aby si dostala kiahne, a napriek tomu ma za to trestáš! Kážeš mi tu o mravnosti, a pritom...“ Iris hľadá vhodné slová, lebo aj v záchvate zúrivosti si uvedomuje, že ich nebude môcť vziať späť. „Pritom práve ty si pochybila. Myslíš, že neviem, čo ste s Charlesom robili?“

Iris počuje zaucho, skôr než ho zacíti. Líce jej po štipľavom údere očervenie. „Ako sa opovažuješ?“ skríkne bez toho, aby si uvedomila, že by ju mohla počuť pani Salterová. „Nenávidím ťa!“ Šmarí nočnú košeľu na dlážku. Zabudla, že je nahá a vyzerá komicky.

Rose sa pred ňou zrúti, narieka ako malé dieťa. Zúfalo chripí. Ústa má otvorené, medzi zubami sa jej naťahuje slina a tvár ma skrivenú od bolesti.

„Nechoď – preč...“ prosí Rose, no Iris to už ďalej nevydrží. Nenechá sa obmäkčiť pohľadom na sestru. Pritisne si obrázok na prsia a vybehne po studených schodoch späť do svojej postele v podkroví. Zvrtne kľúč v zámke a až potom si uvedomí, že si dole zabudla nočnú košeľu. Nevráti sa po ňu. Už to ďalej nevydrží.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Továreň na bábiky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.