JAN TOMEŠ

Trny v čase

PASEKA

Jan Tomeš

Trny v čase

Redakce textu Tereza Nekorancová

Korektura Zuzana Pallová

Grafická úprava, ilustrace a sazba Marie Štumpfová

Vydalo Nakladatelství Paseka s. r. o. v Praze

roku 2019 jako svou 2011. publikaci

Odpovědná redaktorka Barbora Klimtová

Výtvarný a technický redaktor Vojta Sedláček

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

ISBN 978-80-7432-951-7 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7432-410-9 (epub)

ISBN 978-80-7432-412-3 (mobi)

ISBN 978-80-7432-411-6 (pdf)

© Jan Tomeš, 2019

Illustrations © Marie Štumpfová, 2019

KAPITOLA I

Voltaire

„Vodu, rychle vodu!“

Profesor Pavlíček odhodil brašnu a nemotorně se rozběhl. Přímo před učebnou 218, kde měl od půl jedné vést seminář z francouzské osvícenské filozofie, se na zem skácela jedna z jeho studentek.

„Kájo, proboha!“

Spolužačka jí hned přispěchala na pomoc, ale zakopla o notebook, který se rozevřený válel na podlaze, a lahev s vodou jí vypadla z ruky. Jak se snažila udržet rovnováhu, dupla na notebook plnou vahou. Pod podpatkem něco křuplo.

Profesor sebral lahev ze země. Karolína už mezitím pomalu přicházela k sobě.

„Tady máte. Napijte se.“

Karolína několikrát zmateně zamrkala. Vzápětí jí minerálka vypěnila na tvář a šaty.

„Kájo, seš v pohodě?“

„Jo… dobrý.“

Utírala si obličej kapesníkem, který dostala od kamarádky.

Make-up byl v háji, ale čert to vem.

„Co se stalo?“

„Nevím… najednou jsem měla před očima černo.“

„A co teď? Jak se cejtíš?“

Pořádně se napila a až pak jí došlo, že ji všichni sledují a očividně o ni mají strach.

„Dobrý. Fakt. Asi bych neměla pít tolik kafe.“

Nebylo jí vůbec příjemné, jak na ni všichni civí, a tak začala rychle sbírat všechno, co jí vypadlo z kabelky. Peněženku, kapesníky, pár čmáranic z knihovny, rtěnku, korektor, tampony. Potom si všimla notebooku, který ležel kousek dál u zdi.

Ale ne! To se mi snad jen zdá!

Chtěla vstát, aby se přesvědčila, jestli to je doopravdy tak špatné, ale znovu se zapotácela. Profesor ji včas chytil.

„Pojďte se mnou, musíte si trochu odpočinout.“

„Ale…“

„To vyřešíte pak.“

Podívala se na kamarádku.

„Běž, Kájo, já se o to postarám. Stejně je to moje vina. Promiň.“

Karolína ničemu nerozuměla, bylo toho na ni moc naráz. Přidržela se tedy raději profesora a společně vstoupili do jeho pracovny.

Nikdy předtím tu ještě nebyla. Na zdi visel portrét Jana Patočky, všude okolo se kupila spousta knih. Hned ji zaujaly Platónovy sebrané spisy v pěti svazcích.

„Posaďte se. Dáte si čaj?“

„Ne, děkuju, myslím, že bych měla…“

Po pravdě neměla ani tušení, co by měla dělat. V poslední době se děly dost zvláštní věci. Všechny ty podivné sny a pocity a teď tohle. Je možné, aby to všechno nějak souviselo s tou prací? To přece vůbec nedává smysl.

„Myslím, že byste teď měla hlavně nabrat síly. Co třeba zelený? Může být?“

Karolína přikývla a svezla se do křesla. Zatímco profesor odsypával čaj do konvičky, upravila si aspoň trochu vlasy a obličej. Přesto jí kolem očí zůstalo několik tmavých šmouh od řasenky.

„Pramen života, to zní dobře, co? Hotový elixír mládí. Ten vás určitě postaví na nohy.“

„Děkuju. Ale co seminář?“

„Buďte v klidu, Voltaire počká.“

Měla ráda ten jeho úsměv. Jako by nic nebylo tak vážné, aby se z toho nedala udělat legrace. Hned jí bylo líp.

Pomalu upíjeli z malých bílých šálků. Občas se střetli pohledem, ale Karolína vždy honem uhnula.

„Pane profesore…“

„Ano?“

„Stalo se vám někdy, že jste se do něčeho tak ponořil, že jste si pak nebyl jistý už vůbec ničím?“

„To je pěkná definice filozofie, to si musím někam zapsat.“

Chvíli ji tiše pozoroval a pak dodal:

„Ano, někdy se mi to taky stává. Ale ještě nikdy jsem kvůli tomu neomdlel. Ať už vás trápí cokoliv, můžete mi to s klidem říct.“

„Sama nevím, jak bych to popsala…“

„Zkuste to.“

***

Předchozího večera seděla Karolína dlouho do noci nad seminární prací a ani si nepamatovala, jak se jí podařilo usnout. V pět ráno už byla zase vzhůru. Z postele ji vyhnal stejný sen jako včera.

Utíkala po pěšince směrem k velkému starému domu. Smála se. Znělo to jako smích malé holčičky. Doléhaly k ní hlasy dospělých lidí, ale nerozuměla jim. V mlze za sebou zahlédla obrysy dvou nebo tří postav. Běžela dál, ale něco bylo špatně. Mezi stromy se vynořil stín. Někdo ji chytil za ruku. Zdálky někdo jiný křičel: „Maríno!“

Za poslední dva týdny se jí tenhle sen zdál snad pětkrát. Vždy totéž. Smích, hlasy v dálce a najednou strach a křik. Někdy, jako třeba dnes, cítila ještě po probuzení pevný stisk na levé ruce.

Jen co vstala, zamotala se jí hlava. Podlamovaly se jí nohy a stěží se dobelhala do koupelny.

Musím s tím něco dělat, tohle dál nejde.

Trvalo jí půl hodiny, než zakryla ty děsivé kruhy pod očima. Když konečně vylezla z koupelny, venku už svítalo. Chvíli jen tak pozorovala Pražský hrad. V téhle části koleje byl z vyšších pater krásný výhled.

Zanedlouho se za stěnou rozezvučel budík. Karolína nechtěla, aby ji Marta viděla v tomhle stavu, a tak rychle sbalila věci do školy a vyběhla z pokoje. Když si ale v malé chodbičce zavazovala conversky, padl jí přes otevřené dveře pohled na knihu, která se jí válela na polštáři. Byl to Candide. Než se stačila rozhodnout, jestli chce tenhle krvák vůbec dočítat, rozrazily se dveře od druhého pokoje a v nich stála rozcuchaná Marta.

„Kam razíš? To už je nějakej filozof vzhůru, aby vás moh učit?“

Na rozdíl od Karolíny se Marta zřejmě dobře vyspala. Usmívala se od ucha k uchu.

„Haha. Hlavně že na matfyzu jsou všichni normální.“

„Aspoň si umíme spočítat, kolik kreditů potřebujem.“

To byla podpásovka. V zimním semestru musela Karolína na studijním hodně škemrat, aby jí povolili dodatečný zápis jednoho předmětu. Zatvářila se teď proto trochu dotčeně.

„Promiň. To se stane i lepším. Jsi v pohodě?“

„Jasně, jsem jen trochu unavená, dělám na tý práci o Voltairovi. Jdu si někam dát kafe.“

„Tak si to užij. A nepřeháněj to s tím filozofováním. Měkne z toho mozek.“

Karolína si oblékla žlutý blejzr a naposledy se podívala do zrcadla. Marta jí s kartáčkem v puse ukázala dva zdvižené palce, přestože jí muselo být jasné, že něco není v pořádku. Snad teprve podruhé za tu dobu, co spolu bydlí, šla Karolína ven s vlasy staženými do culíku. Poprvé to bylo v lednu před zkouškou z latiny.

***

Karolína si občas vyčítala, že za Starbucks utrácí tolik peněz, ale nikde jinde toho neudělala do školy víc. Na koleji se nedokázala pořádně soustředit a v knihovně ji z těch židlí bolela záda. Kam jinam by navíc v sedm ráno měla jít?

„Dobré ráno, jak se máte? Caramel Macchiato Grande?“

Tuhle zrzku neměla ráda. Neměla ráda, když toho o ní někdo věděl příliš.

„Dnes prosím silnější.“

Zrzka fixou vyznačila typ nápoje a jeden shot espressa navíc, pak na kelímek připsala „Krásný den, Karolíno!“ a svoje dílo završila výstavním smajlíkem. Karolína jen poděkovala, zaplatila věrnostní kartou a zamířila ke svému oblíbenému stolku s výhledem na Malostranské náměstí.

Praha ještě spala, v kavárně zatím vysedával jen jeden kluk kolem třicítky, který listoval deníkem Sport. Docela nápadně po Karolíně pokukoval, a tak ho raději rovnou zpražila pohledem, aby jí dal pokoj. Sedla si zády k němu a zapnula notebook.

Trvalo věčnost, než se jí v Chromu načetly všechny otevřené záložky. Do adresního řádku pak zadala Pangloss a Leibniz a klepla na enter. Místo výsledků vyhledávání se ale dočkala jen bílé stránky a kolečka loading. Ani po dvou minutách se nic nezměnilo, prohlížeč se úplně zasekl.

Sakra, co má zas tohle znamenat?

Mačkala enter jako pominutá a pak naštvaně bouchla do stolu. Zabořila hlavu do dlaní.

„To chce klid, holka. Ukaž.“

Karolína nasadila otrávený výraz a jen neochotně uvolnila druhou židli, přes kterou měla přehozený blejzr a kabelku.

Kluk si přisedl a pobaveně si prohlížel jedenáctipalcový Acer Ferrari One v červené barvě, který musel být před lety žádaným zbožím, ale dnes už byl tak omlácený, že skoro ani nedržel pohromadě.

„Co je?“

„Nic, já jen že…“

Zahleděl se na její kelímek a šibalsky se usmál.

„Hele, Karol, abych řek pravdu, tenhle křáp už toho má dost za sebou. Nemáš na novej?“

To ji dopálilo. Koukla se na jeho kelímek. Tomáš, bez přání krásného dne, zato hned dva smajlíci.

„Hele, Tome, tak zaprvý nejsem žádná Karol.“

„Sorry. Seš podobná jedný dánský tenistce a tý taky odjakživa říkám Karol.“

„To je mi fuk.“

„Oukej, Karol. Jestli chceš, můžu ti sehnat novej komp.“

„Rozumíš tomu vůbec?“

„Kámoš má e-shop, dá ti slevu.“

„A proč by to jako dělal?“

„Řeknu mu, že seš od pohledu fajn holka.“

„Nebuď tak vtipnej.“

Tomášovi zajiskřilo v očích a zjevně se chystal něco dodat, když vtom se stránka konečně načetla.

„Hele, už to frčí.“

Než jí notebook podal, zadíval se ještě na výsledky vyhledávání. První odkaz zněl Best of all possible worlds a další stránky pojednávaly o Voltairově kritice Leibnizova metafyzického optimismu.

„Ty se zajímáš o filozofii?“

„No nekecej, ty umíš číst? Já myslela, že žiješ jen sportem.“

„Já toho čtu, Karol. To by ses divila.“

„Co třeba?“

„Teď zrovna Prousta, druhej díl.“

„Kecy, jenom machruješ.“

„Víš co, mně je jedno, co si myslíš. Zavolej mi, až si to rozmyslíš s tím kompem.“

Na okraj novin jí napsal svoje číslo, zapnul si sako a s americanem v ruce vyšel ven. Karolína zůstala v kavárně úplně sama. Takový luxus ve Starbucksu ještě nezažila.

***

I když byl Tomáš strašný buran, ten rozhovor Karolíně přece jen zvedl náladu. Asi se potřebovala s někým pohádat, aby se trochu uvolnila. Následující dvě hodiny přepisovala poznámky k seminární práci a s výsledkem byla spokojená.

Po deváté se vydala přes Karlův most do Klementina. Byl krásný dubnový den, pozorovala všechny ty turisty a zamilované páry držící se za ruce a říkala si, jak je ráda, že se dostala na školu do Prahy. Táta na ni byl pyšný a máma by určitě byla taky.

Za ten půlrok, co žila v Praze, se ale ještě pořád nenaučila, jak to chodí v Národní knihovně. Z nejasně formulovaných vět na informačních cedulích byla jen zmatená.

„Slečno, průkazku!“

Minule po ní při vstupu do knihovny nikdo průkazku nechtěl, takže ji ten rozezlený tón překvapil.

„Promiňte, nevěděla jsem…“

Když si pak před všeobecnou studovnou přečetla, že si dovnitř smí vzít jen psací potřeby, nechala raději kabelku v uzamykatelné skříňce. Očividně ale byla jediná. Jedné holce ležela u nohou obří krosna.

Karolíně to ale už bylo jedno. Vyzvedla si u pultu tři knihy, které si včera večer objednala přes internet, a našla si volné místo v úplně poslední řadě. Necítila se dobře, když jí někdo koukal na záda.

Nejdřív se pustila do anglicky psaného díla Voltaire‘s Riddle: Micromégas and the Measure of All Things od Andrew J. Simosona.

Autor se mimo jiné snažil odpovědět na otázku, co chtěl Voltaire říct podivným závěrem svého krátkého příběhu. Micromégas, obr z jiné planety, sepsal pro lidi knihu, která měla objasnit smysl úplně všeho na tomto světě. Když ale pařížští akademici knihu otevřeli, našli v ní jen prázdné listy.

Výkladů se nabízelo hned několik. Nejvíc Karolínu pobavila možnost, že se obsah vytratil při zmenšování písma. Ale nakonec, proč ne? Micromégas měřil přes třicet šest kilometrů. I jeho písmo muselo být obrovské. Jestli ho chtěl zmenšit tak, aby se vešlo do knihy běžných lidských rozměrů, bylo to stejné, jako kdyby se Karolína snažila změnit velikost své průkazové fotky na jeden krát jeden pixel. Z obličeje by nezbylo nic než bílá tečka.

Navzdory tomu, že Simosonova kniha vyšla v edici Dolciani Mathematical Expositions a většinu stran pokrývaly matematické vzorce, bylo to fascinující čtení. Karolína úplně ztratila pojem o čase.

Až když jí začalo kručet v břiše, podívala se na hodinky. Za deset dvanáct! Zbylé dvě knihy tedy jen rychle prolistovala. První se zabývala Voltairovým životem, druhá popisovala nástup osvícenství v Evropě.

Něco málo si poznamenala na papír, ale pak už musela vyrazit. Od půl jedné měla Pavlíčka a chtěla se předtím ještě najíst. Knihovnu opouštěla s podivným pocitem, že přehlédla něco důležitého.

Do školy dorazila ve čtvrt na jednu a v bistru, kterému ani po změně provozovatele nikdo neřekl jinak než U Platóna, si dala obloženou housku a kolu.

Cestou z bistra se zavěsila za dvě dívky, které o něčem živě diskutovaly ve francouzštině. Karolína je moc neposlouchala, ale jak zvyšovaly hlas, přece jen část rozhovoru zachytila.

„Mais pourquoi pas?“

„Non, Marie… non, ce n'est pas possible.“

Karolína zůstala stát jako opařená. Najednou jí to docvaklo.

Nebyla to žádná Marína. V tom snu na ni křičeli francouzsky.

Marie! Non!

Co ale mohla mít společného s tou malou francouzskou holčičkou? A proč se jí o ní tak často zdálo?

Pak ji něco napadlo. Vytáhla z kabelky notebook, musela si to hned ověřit. Cítila, jak jí srdce bije jako o závod. Vestoje vyťukala do Googlu první tři písmena, ale pak psát přestala.

Vůbec nic neviděla, před očima měla mžitky. Byla si jistá, že to hned přejde, něco podobného se jí občas stávalo, když rychle vstala z postele.

Tentokrát se spletla.

KAPITOLA II

Schopenhauer

Tomáš čekal, že když se hlava bouří, zapne tělo autopilota. Ale nestalo se vůbec nic.

Ukončete prosím výstup a nástup, dveře se zavírají. Do poslední chvíle, než se dveře opravdu zavřely, věřil, že ještě stihne vystoupit. Dobře znal tyhle situace. Vždycky zvládl doběhnout tramvaj, vždycky do práce dorazil včas, vždycky stihl deadline. I když to většinou bylo o fous, pokaždé to nějak dal.

Dnes ne.

Zůstal sedět jako přikovaný a nevěřícně sledoval, jak postavy za oknem mizí v nenávratnu. Vůz metra vjel do tunelu.

Příští stanice – Staroměstská.

Mohl by to na příští zastávce otočit a jet zpátky na Malostranskou. Nedokázal ale své tělo přinutit k žádné akci. Lidé nastupovali a vystupovali, zatímco on jen tupě zíral před sebe.

Projel tak celou trasu A až na konečnou a z vozu vystoupil teprve potom, co strojvedoucí zhasl světla. Jakmile vyšel na čerstvý vzduch, začal mu zvonit telefon.

„No nazdar, kde seš?“

Už z prvních slov poznal, že je Pavlína pěkně nabroušená.

„Někde v depu.“

„Cože?“

„V depu Hostivař. Dál to nejelo.“

„Děláš si ze mě srandu, Tome?“

„Ne, to bych si nedovolil.“

„Tak mě neštvi a doraž co nejdřív.“

„Promiň, Pájo, já to dneska fakt nedám. Mohl bych si vzít volno?“

„Seš blázen? Bára s Omarem toho maj plný kecky.“

„Promiň, fakt se necejtím.“

„Nemoh jsi aspoň dát vědět dřív? Někoho bych sehnala.“

„Já vím, podělal jsem to.“

Pavlína se na chvíli odmlčela.

„Tome, co ti je? Zas nějaká ženská? Nebo něco doma?“

„Ne, to ne, jsem jen celkově vyždímanej.“

„Hele, tak jo, my to tu bez tebe dneska zvládnem a nebudu z toho dělat aféru. Ale mám to u tebe.“

„Díky moc, Pájo. Podívala by ses mi ještě, kdy mám další směnu?“

„Ty seš nemožnej. Až v neděli, máš tam tři noční za sebou. Dáš se do tý doby do kupy?“

„Jasně, budu ready.“

Nebyl o tom ale úplně přesvědčený. Nedokázal vysvětlit, co se dnes stalo, ale cítil, že nad svým životem ztrácí kontrolu.

Sedl si na lavičku u zastávky, odkud jezdil každou půlhodinu autobus do Fashion Areny. Společnost mu dělaly dvě důchodkyně, které se nemohly shodnout, kdo nejlíp zazpíval v posledním díle Tvojí tváře, a jedna mladá maminka s vřískajícím děckem.

Tomáš se zadíval na jasně modrou oblohu bez jediného mráčku. Kdyby nebyl alergik, mohl by se radovat, že o sobě jaro konečně dává vědět.

Co teď? No tak, přemejšlej, kámo.

Nic ho nenapadalo, a tak při nejbližší příležitosti nastoupil do autobusu. Během cesty dumal nad tím, jestli to má v práci ještě cenu. Byl tam už tři roky a nikam to nevedlo, akorát si ničil nervy.

Vzpomněl si taky na to, jak ve čtvrťáku praštil s medicínou a co mu na to táta řekl.

„Nikdy nic nedotáhneš do konce. Vždycky jsi byl takovej.“ Strašně ho to tehdy ranilo a zapřisáhl se, že jednou něco dokáže a vytře všem zrak. Teď mu už ale táhlo na třicet, a že by se za posledních pět let někam posunul, se rozhodně říct nedalo.

Sotva vystoupil z autobusu, zavibroval mu v kapse telefon.

Byla to esemeska z neznámého čísla.

Tak ten krap je uz uplne mrtvej. Pomohl bys mi teda neco sehnat? KAROLINA

Musel se usmát. Ta malá blonďatá holka byla sice dost nevyrovnaná, ale setkání s ní slibovalo aspoň trochu zábavy. Nečekal, že se mu ještě ozve.

Jasan, Karol. Kde bydlis a kdy mas cas?

Odpověď přišla během minuty.

Kolej Kajetanka. Muzu treba dneska 15 - 18.

Kajetánku dobře znal, strávil tam celý prvák a druhák, než se s kamarády z gymplu přestěhoval na privát. Kdyby tehdy zůstal na koleji a soustředil se na učení, možná by teď měl v Litomyšli vlastní ordinaci.

OK, mam to kousek, stavim se. Cekej me ve tri.

Než se vydal domů, koupil si ještě v Espritu kostkovanou košili.

Karolína seděla na zídce u hlavního vchodu. Tomáš si do poslední chvíle nebyl jistý, jestli to je opravdu ona. Včera vypadala jako unavená intelektuálka, ale sytě oranžová barva šatů a rozpuštěné vlasy ji proměnily k nepoznání. Slušelo jí to tolik, že si Tomáš odpustil vtípek, že by se v tomhle oblečení mohla z fleku přidat k hnutí Haré Kršna.

„Čau Karol.“

„Čau. Dík, žes přišel.“

„Tak notebook už je kaput, jo?“

„Bohužel.“

„Co se stalo?“

„Rozbil se o zem.“

„To ses tak naštvala, že se ti zas něco nenačítá, že jsi s ním flákla o zem, jo?“

„Ne, to ne. Prostě… jsem zakopla.“

„Aha. Stává se ti to často?“

„Ne. A není to vtipný.“

„Oukej, promiň,“ řekl Tomáš a přisedl si k ní na zídku. Dřív tu takhle sedával často. Párkrát si tu po setmění, když už mozek odmítal vstřebávat další informace ze skript, zakouřili se spolužáky trávu a snili o tom, jak jednou najdou lék na rakovinu a změní svět k lepšímu.

„Taky jsem tady bydlel.“

„Tady? Fakt?“

„No jo, máme toho společnýho víc, než bys chtěla. Asi jsme si souzený.“

„Ty seš blbej,“ usmála se Karolína. Už se nadechovala k další větě, ale Tomáš ji předběhl.

„A co vlastně studuješ? Tady bydlej většinou medici.“

„Filozofii.“

„Prostě jen filozofii?“

„Jo, jednoobor na fildě.“

„Hm, pěkný. Taky mě vždycky lákalo číst filozofický spisy, ale Schopenhauer mě totálně odradil.“

„Jak to?“

„Koupil jsem si to jeho velkolepý dílo…“

„Svět jako vůle a představa?“

„Jo. A začal jsem to číst. Ale hned v úvodu psal, že si nejdřív musím přečíst celýho Kanta a Platóna, než můžu začít s ním. Tak jsem to zapích.“

„No jo, on je strašně vychloubačnej a spoustu věcí přehání, ale i bez toho Kanta se to dá číst. A proč vlastně Schopenhauer?“

„Nevím, vždycky mi přišlo, že svět vidím stejně.“

„Jak, prosím tě?“

„Jako nesmyslnej kolotoč neustálejch potřeb. Něco chceš, dostaneš to, chvíli máš radost, ale brzo tě to omrzí. Tak chceš zase něco víc a tak pořád dokola. A víš, co je nejhorší?“

„Co?“

„Že to začíná už narozením. První, co dítě udělá, je, že začne řvát. Něco chce, nedokáže bejt v klidu. I kdyby nějakej člověk chtěl bejt v pohodě a po nikom nic nechtěl, za chvíli dostane hlad. A když chceš jíst, musíš někoho zabít.“

„Můžeš bejt vegan.“

„To je k ničemu. Na polích máš pesticidy, zabíjíš tím včely, ptáky a nevím, co ještě. To si radši dám k obědu krávu.“

„Ty seš teda dobrej.“

„Ale je to tak, Karol.“

„Některý lidi nepotřebujou vůbec jíst. Žijou z prány.“

„Z čeho?“

„Jako ze vzduchu. Z tý energie.“

„Tomu snad nevěříš, ne?“

„Jsou zdokumentovaný případy.“

„Blbost, to prostě není možný.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Některý věci jsou prostě jasný. Třeba jako to, že potřebuješ novej komp,“ uzavřel Tomáš debatu. „Nepůjdem někam, kde je wifi?“

***

Usadili se v kavárničce Hami ňami přímo naproti koleji. Milá servírka, pravděpodobně jedna ze studentek z Kajetánky, jim přinesla kávu a pak je opět zanechala o samotě. Ve tři odpoledne většina pravidelných zákazníků ještě studovala, a tak měli malý salonek sami pro sebe.

„Takže se ti teda líbí tenhle malej Asus?“

Tomáš zvětšil obrázek přes celou obrazovku a otočil notebook směrem ke Karolíně.

„Jo, měl by mi stačit. Nepotřebuju žádnej zázrak.“

„Jasný. Stojí devět tisíc, můžeš ho mít za sedm.“

„Dík,“ řekla Karolína, ale pak se rozpačitě zavrtěla na židli. „Je to super cena, ale stejně to budu muset probrat s tátou. Jsem hrozná, nikdy nic neušetřím.“

„Možná kdybys nepila tak drahý kafe…“

„Já vím… to mi říká každej.“

„No jo, není to moje věc. Klidně to prober s tátou a pak se mi ozvi.“

Tomáš se sehnul pod stůl, vytáhl z tašky propisku a kousek papíru a napsal na něj svoji e-mailovou adresu.

„Napiš mi, kdyby něco.“

Karolína papír přehnula, a ještě než ho uložila do kabelky, zadívala se na text na jeho druhé straně. Tomáš si všiml, že si prohlíží pozvánku na Opilé koráby, hudebně-poetický večer v klubu Mandragora na Vinohradech. Usmála se, ale nic k tomu neřekla.

„OK. O víkendu budu doma, dám ti vědět do neděle.“

„Bezva. A kde vlastně bydlíš?“

„V Českým Krumlově.“

Tomáš si vzpomněl, jak tam kdysi jel na výlet. Jeho tehdejší přítelkyně mu tvrdila, že to je to nejkrásnější město v Česku, ale jediné, co si teď vybavil, byla pokuta za parkování v pěší zóně. A samozřejmě spousta turistů z Číny nebo Japonska, kteří obsadili půlku hotelu a dupali po schodech už v šest hodin ráno.

„To musí bejt strašná otrava pořád narážet do turistů, ne?“

„Když bydlíš na kraji města, tak ti to tak ani nepřijde.“

„Aha, jasně.“

Tomáš si usrkl kávy a pak si chvíli hrál s baleným cukrem. Jeden sáček omylem natrhl a několik krystalků se rozsypalo po stole.

„Hele, Karol, můžu ještě jednu otázku?“

„Povídej.“

„Čím to je, že včera se s tebou nedalo bavit, a dneska jsi docela v pohodě?“

„Dneska jsem se vyspala. A nemáš pořád tak blbý poznámky.“

Nabrala na lžičku trochu mléčné pěny a pak se znovu podívala na Tomáše.

„Poslední dobou to stálo za prd. Mám takový… období.“

„Aha. A co se děje?“

„Tomu bys stejně nevěřil. Myslel by sis, že jsem blázen.“

„To si už beztak myslím, horší to bejt nemůže.“

„Haha. Ne, fakt ne. Možná někdy příště.“

Poklepávala si lžičkou o rty do rytmu písničky z rádia a v očích měla pobavený výraz.

S jedinou vteřinou se prolne století, když ji nechytnem, tak navždy odletí.

„Takže bude nějaký příště?“

„Když mi táta přispěje na ten notebook, tak určitě.“

Tomáš se pousmál. Možná to byl jen dojem z jedné jediné vteřiny, která už nejspíš odletěla, ale cosi v Karolínině hlase mu říkalo, že notebookem jejich příběh neskončí.

***

Na čtvrteční večer se Tomáš těšil celý týden, ale nakonec si fotbal moc neužil. Pořád si v hlavě přehrával odpolední rozhovor s Karolínou, a zatímco jindy by si nervozitou kousal nehty, teď ho průběh zápasu nechával klidným.

Navíc brzy nebylo o co hrát. Sparta kombinovala a vytvářela si šance, ale Villarreal trestal každou chybu. Poločasové skóre 0:3 zavánělo debaklem, a tak Tomáš vypnul televizi a sedl si k počítači.

Ve schránce našel e-mail od uživatele nocni.ctenarka@gmail.com. Při pohledu na tu adresu se neubránil úsměvu.

Ahoj Tomáši,

tak jsem to nakonec s tátou probrala už dneska po telefonu a s tím notebookem souhlasí. Objednal bys mi ho teda?

Promiň, že jsem včera byla tak protivná. Nebylo mi moc dobře. Pravda je taková, že se mi ten notebook rozbil, když jsem ve škole omdlela. Nechtěla jsem ti to říkat, nejsem ten typ, co by se hned někomu svěřoval. Ale něco mi říká, že ti můžu věřit.

P. S.: Dáš Arthurovi ještě šanci? :)

Karolína

Tomáš přemýšlel, jak odpoví, a zároveň prohledával všechny skříňky a police v bytě. Počet knih už dávno překročil hranici, kterou doporučuje japonská specialistka na úklid Marie Kondo. Její knihu Zázračný úklid teď objevil v zásuvce pod televizí hned vedle tří dílů Milénia od Stiega Larssona.

Když už to chtěl vzdát, protože měl pocit, že prošmejdil celý byt, vzpomněl si, že některé knihy loni skoro vyhodil. Rychle v teplácích seběhl do sklepa, rozlepil velkou zaprášenou krabici a mezi starými učebnicemi z medicíny skutečně našel to, co hledal.

Oba svazky si pak položil na stůl vedle klávesnice. Z jedné knihy na něj hleděl zasněný mladík, z té druhé zarmoucený stařec. Jako by ty dvě fotky, které dělilo asi třicet let, mluvily za vše. Schopenhauer v kostce. V mládí člověk věří, že je to právě on, kdo píše dějiny, a ve stáří se jen trpce pousměje, jak byl kdysi naivní.

Ahoj Karol!

Když jinak nedáš, ještě jednou to s ním zkusím. :) Přišlo mi ale, že to není zrovna tvůj oblíbenec, nebo se pletu? Notebook ti hned objednám. Měl bych ho mít příští týden, ještě ti dám vědět. Nechceš mi ale fakt říct, co se děje? Tím omdlením jsi mě trochu vyděsila.

Tom

Karolína neodepsala ani ve čtvrtek večer, ani v pátek. Tomáš mezitím sledoval sportovní přenosy, bloumal se sluchátky na uších po Stromovce a snažil se pochopit, proč Schopenhauer záměrně odrazoval všechny své potenciální čtenáře. To byl tak přesvědčený o své pravdě, že nepotřeboval, aby jeho dílo někdo četl?

Zjistil, že bez znalosti Kanta by se možná obešel, ale bez prostudování Schopenhauerových dřívějších děl ne. Všude narážel na odkazy na jakousi větu o důvodu a bez ní se dál nehnul, všechny další pojmy se od ní odvozovaly. Takže ani na druhý pokus neuspěl. Přestože se u předmluvy plné peprného sarkasmu náramně bavil, po několika stranách výkladu musel knihu odložit.

Místo toho si na internetu procházel Schopenhauerovy citáty. Výrok, že by bylo lepší se vůbec nenarodit, protože na světě je víc bolesti než radosti, by klidně podepsal. Jako by mu mluvil z duše. Proč ale bylo zapotřebí stovek stran, aby se přes složité definice prokousal k tomuto závěru? Nemohl to Schopenhauer říct rovnou?

Tomáš si právě říkal, že se musí Karolíny někdy příště zeptat, co si o tom jako filozofka myslí, když vtom mu na telefonu píplo upozornění. Ve schránce měl novou zprávu.

Ahoj Tome,

promiň, dřív jsem se nedostala k počítači. Až budu mít ten nový notebook (díky moc!), všechno bude snazší. :)

Tak dobře… Těžko se to vysvětluje takhle po mailu, ale už nějakou dobu se mi vrací jeden sen. Všechno to odstartovalo, když jsem začala psát práci o Voltairovi. A ve středu jsem zjistila, že v tom snu je zámek, kde Voltaire strávil posledních dvacet let života. Ferney.

A to je právě to, co teď prostě nemůžu pochopit. Já ten zámek nikdy předtím neviděla. Myslela jsem si nejdřív, že to je jen nějaký velký dům.

Asi ti teď přijdu jako cvok. Těžko se to popisuje. Ale mám pocit, jako by se mi někdo snažil něco říct. Ty na tyhle věci asi nevěříš, viď?

Jinak máš pravdu, že Schopenhauera zrovna nemusím. Jestli znáš jeho názory na ženy, tak se mi nemůžeš divit. :) Můj oblíbenec je Pascal, třeba ti někdy řeknu proč.

K.

Tomášovi se ulevilo, že Karolína netrpí žádnou vážnou nemocí. Představoval si něco mnohem horšího než obyčejnou noční můru. Obratem odpověděl:

Karol, určitě nejsi cvok! A děkuju, žes mi to řekla. Vsadím se, že to půjde nějak vysvětlit. Což je i odpověď na tvoji otázku. :)

Schopenhauer se nedá číst, radši se podívám na toho Voltaira. Ještě se ozvu.

Tom

V neděli Tomáš vyšel z bytu až po setmění. V Dejvicích žil už dva roky a měl to tu rád. Nedávná návštěva čínského prezidenta v Praze mu ale připomněla jeden ze dvou nedostatků jeho aktuální adresy trvalého pobytu. Jméno ulice. Mnohem raději by bydlel v Tibetské než v Čínské.

Druhým nedostatkem byla Dukla. Julisku neboli doupě červenožlutých lampasáků, jak stadion nazýval, měl hned za rohem. Většinou ale stačil pohled na ligovou tabulku, aby tenhle nedostatek pustil z hlavy.

Cestu do práce tentokrát nic nenarušilo. Jednu zastávku autobusem, dvě stanice metrem a tři ulice pěšky zvládl za necelých dvacet minut.

„No čau, už jsi nám tu chyběl!“

Tomáš se z Omarova tónu a výrazu snažil uhádnout, čím vším si jeho kolegové museli dnes projít. Vypadalo to na hodně těžkou směnu.

„Co je tohle?“ ukázal Tomáš na tabuli, kam si psali hospitalizace.

Jiránek – zlomená noha (Nový Zéland) #1746

„Tvůj dnešní úkol. Kolem půlnoci bude volat manželka. Řekni jí, že navrhujem repatriaci. Asi z toho nebude nadšená, jsou tam na ročním pobytu.“

„Shit.“

„To dáš. Musíš bejt odpočatej, ne?“

„Ani ne,“ řekl Tomáš a bez dalšího komentáře zamířil k nejvzdálenějšímu volnému stolu. Hodil na zem spacák a zapnul počítač.

Hodiny ukazovaly 21.28. Zbývalo ještě víc než půl hodiny, než mu oficiálně začne noční směna.

Rozhodl se, že volný čas využije k tomu, aby napsal Karolíně.

Ahoj Karol,

tak musím říct, že mě ten Voltaire docela překvapil. Myslel jsem si, že to je nudný filozof, který jen kritizoval společnost a psal encyklopedie. Ale asi jsem ve škole nedával pozor. :) U některých jeho hlášek jsem se dobře bavil. Kdyby Bůh neexistoval, museli bychom si ho vymyslet – pěkně řečeno.

Ještě mě zaujalo, že se měsíc před svou smrtí stal svobodným zednářem. Vstoupil prý do nějaké slavné lóže Les Neuf Sœurs v Paříži, asi ho k tomu přesvědčil Benjamin Franklin. Taky se kolem něj motal nějaký Saint-Germain, hodně podivný chlápek, podle všeho taky svobodný zednář (a rosenkrucián, což je asi skoro totéž).

Každopádně si o tom všem rád popovídám, až se zase uvidíme.

Tom

Když e-mail dopsal, bylo tři čtvrtě na deset.

„Tak mazej domů, kámo, už to přebírám,“ zakřičel přes celou místnost na Omara. Lucka skončila už o půl desáté, takže tu zůstali sami.

„Dík, draku.“

Tomáš si nasadil sluchátka a zamával na Omara. Pak už se rozezvučel telefon.

KAPITOLA III

Komenský

Jedno slovo Karolínu hned bouchlo do očí. Pro Tomáše asi nebylo důležité, dokonce ho dal do závorky jako nějakou informaci navíc, na které moc nezáleží. Ale Karolíně se rozbušilo srdce.

Máma.

Rychle seběhla ze schodů. Bylo už po desáté, ale táta naštěstí ještě nespal a sledoval v televizi fotbal.

„Tati…“

„Ano, Kájo?“

„Jak přesně se jmenovala ta konference, během který ses s mámou seznámil?“

Táta se na ni překvapeně podíval.

„Proč to teď potřebuješ vědět?“

„Já… jen tak. Něco mě napadlo. Bylo to něco o rosenkruciánech, že jo?“

„Jo. Rosenkruciánské osvícenství nebo tak nějak. Bylo to anglicky, přesně už nevím. Co tě napadlo?“

„Ale nic, něco do školy. Píšu teď jednu práci. Narazila jsem tam na takovou věc.“

„Aha.“

„Ty o nich něco víš?“

Táta se natáhl po ovladači a ztišil zvuk. Karolína si přesto uvědomovala, že zápas komentuje Jaromír Bosák. Byl to jediný sportovní komentátor, kterého znala, a to jen díky StarDance.

„O rosenkruciánech? Moc ne. Ani tvoji mámu to moc nezajímalo. Aspoň myslím. Ale její táta, tvůj děda, jel na tu konferenci kvůli nějaký přednášce.“

„O čem ta přednáška byla?“

„To už teď nevím. Přitom mi to Anna, teda tvoje ma… počkej… bylo to něco o židech. Nějaká kala… kaba…“

„Kabala?“

„Jo, to bude ono.“

Karolína se zamyslela. O kabale toho moc nevěděla. Měla pocit, že někde četla, že to je nějaký druh židovské mystiky. Středověk. Nic, co by souviselo s Voltairem. Asi.

„Tati, nebyl tam na tý konferenci náhodou někdo z Francie? Nějaká Marie?“

„Z Francie tam určitě někdo být mohl. Byli tam lidi ze spousty zemí. Ale Marie… těžko říct, to si už fakt nepamatuju.“

„Hm. A nebyla tam nějaká přednáška o Voltairovi?“

„To opravdu nevím. Je to už dvacet let. A já měl tehdy oči jen pro tvoji mámu, přednášky mě moc nezajímaly.“

„No jo, to seš celej ty,“ dodala Karolína trochu zklamaně. Už si zvykla na to, že její táta je nenapravitelný romantik. Byly doby, kdy společně sledovali tureckou telenovelu Tisíc a jedna noc a pak po zbytek večera diskutovali o tom, co by měl Onur udělat v dalším díle.

Karolína se už držela zábradlí a měla se k odchodu, ale pak se ještě zhoupla zpátky.

„Tati…“

„Ano?“

„Nenapadlo tě někdy, že bys takhle mohl babičku a dědu vystopovat? Určitě se někde dá najít, kdo tu přednášku o kabale vedl. Třeba měl nějaký veřejně známý přátele. Třeba byl děda jedním z nich. Třeba…“

„Stokrát. Co stokrát… aspoň tisíckrát mě to napadlo. Hned mě taky napadlo, že Annu mi to už nevrátí a že bych akorát riskoval, že mi budou chtít vzít i tebe.“

„Ale… vždyť mám někde v cizině babičku a dědu, který o mně vůbec nic nevěděj. To jim přece musí bejt strašně líto. Co když už ani nežijou? Co když umřeli úplně sami?“

„Já vím, Kájo. Nemysli si, že mě to nemrzí. Nenašel jsem dost odvahy… a pak… pak už bylo pozdě. Život šel dál.“

„Nikdy přece není pozdě, tati.“

Jen se jí díval do očí a mlčel. Karolína si teď vyčítala, že v tom rozhovoru pokračovala. Cítila, že to tátu bolí.

„Promiň. Jsem asi srab.“

„To nic. Stejně tě mám ráda, tati.“

Objala ho a dala mu pusu na tvář. Napadlo ji, že by se měl holit častěji. Strniště už pořádně škrábalo.

***

První přednáška Karolíně začínala ve 14.10, takže z Českého Krumlova jezdila až v pondělí ráno.

Po tříhodinové cestě autobusem si většinou dopřála velké ochucené latté a s kelímkem v ruce a krosnou na zádech pak pokračovala městskou dopravou na kolej.

Obvykle cesta probíhala bez problémů, ale dnes v tramvaji číslo devět málem polila jednu starší paní. Několik kapek kafe se rozprsklo na zem jen kousek vedle ní.

„Dávejte pozor, hergot! Tady s tím nemáte vůbec co dělat!“

„Promiňte… mo… moc se omlouvám,“ vyblekotala ze sebe Karolína. Upevnila víčko a notně z kelímku upila, aby se karambol neopakoval.

Potom se ale opět trochu naklonila. Důvodem, proč předtím rozlila kafe, byl jeden z inzerátů nad sedačkami. Šlo o pozvánku na výstavu Duchovní odkaz Jana Amose Komenského dnešku.

To by samo o sobě ještě nebylo tak zajímavé. Zajímavější bylo, kdo výstavu pořádal. Mezinárodní škola Zlatého Kříže s Růží, Lectorium Rosicrucianum.

Karolína nevěřila vlastním očím. Může tohle být náhoda? Z inzerátu zjistila, že se výstava koná od čtvrtého do třicátého dubna v aule Nadace pro rozvoj architektury a stavitelství na Václavském náměstí. Doprovodný program výstavy a další informace mohou zájemci nalézt na internetových stránkách školy.

Jakmile dorazila na kolej, vytáhla z krosny tablet. Některé besedy už zmeškala, ale tuhle středu by se měl v aule promítat dokumentární film Cesta do neočekávaného o rosenkruciánských manifestech 17. století a jejich vlivu v Evropě až do současnosti.

Okamžitě věděla, že tam musí jít.

Byla tak rozrušená, že si ani neuvědomovala, že tužkou bubnuje do stolu a někdo ji při tom pozoruje.

Když Marta zaťukala na dveře, které byly otevřené dokořán, civěla na ni Karolína jako na zjevení z jiného světa.

„Tak co ten tvůj Voltaire? Už to máš?“

„Cože? Jo… teda skoro. Ještě pár úprav. Už to musím dopsat a začít se pořádně učit na zkoušky.“

„To mi povídej. Letí to jako blázen.“

Karolína se pomalu vzpamatovávala. Všimla si, že Marta v ruce drží tlustý sešit.

„Co se to učíš?“

„Parciální derivace a totální diferenciál.“

„Aha, hned je mi to totálně jasný.“

Za normálních okolností by Karolína alespoň naznačila úsměv. Teď ale její výraz zůstával nečitelný.

„A co ty?“ zeptala se Marta po chvíli. „Máš tam něco těžkýho?“

„Zkouška z antiky bude docela drsná, zbytek snad nějak dám.“

„No jo, stejně ti závidím, že to můžeš všechno vokecat.“

„Tak lehký to zas není. Musíš toho dost přečíst, abys o tom mohla kecat.“

„Jo? A co teď budeš číst?“

„Hlavně Platóna a Aristotela.“

„Hm, nic moc, ale pořád lepší než matematická analýza.“ Karolína nevěděla, co na to říct, a tak jen pokrčila rameny. „Hele,“ pokračovala Marta, „nezajdem večer někam na skleničku?“

„No… ráda bych, ale už dneska večer něco mám.“

„Nějaký rande? Tak proto seš tak mimo?!“

„Ne… neboj. Byla bys první, kdo by o tom věděl.“

Karolína cítila, jak rudne. Jako vždycky. Stačil sebemenší náznak lži a tělo ji zradilo. Přitom ani nešlo o rande, chtěla jen něco probrat.

***

Karolína se zastavila před vchodem do klubu Mandragora a několikrát se zhluboka nadechla. Pomalu se stmívalo a vlasy jí cuchal studený vítr. Měla sto chutí couvnout.

Co tady proboha vůbec dělám?

Pak si ale řekla, že když dorazila až sem, nemůže to jen tak vzdát. Vešla dovnitř a sešla po schodech.

Trvalo jí, než se v přítmí zorientovala. Neměla ráda uzavřené prostory bez oken, proto ji nikdy nelákalo jet s tátou na Moravu do sklípků. Spojení francouzského šansonu a zapálených svíček ji ale okouzlilo.

Nemohla Tomáše nikde najít, a tak se usadila na baru a objednala si zázvorovou limonádu. Zaposlouchala se do hudby a nechala čas jen tak plynout.

„Ahoj, co tady děláš?“ vyrušil ji ze snění známý hlas. Ani si nevšimla, že vyhlásili přestávku. Kouzlo bylo rázem pryč, hudbu vystřídal ruch a vrzání židliček.

Tomáš si přisedl na bar a nepřestával na ni překvapeně zírat.

Karolína mu ukázala pozvánku.

„Prozradil ses.“

„No jo, že mi to hned nedocvaklo,“ řekl Tomáš, když poznal svoje písmo.

„Píšeš básně, jo?“

„Ne, já ne,“ usmál se. „Ale kámoš je fakt dobrej, vyšly mu už čtyři sbírky.“

Ukázal na hubeného kluka ve flanelové košili, který stál kousek od nich a bavil se s jednou ze zpěvaček.

„Aha. A o čem?“

„Tak normálně. O dospívání, o lásce, o samotě. Takový běžný básnický témata.“

„Jasně, ty dovedeš všechno tak hezky shrnout.“

Tomáš povytáhl obočí.

„Co tě sem vlastně přivádí?“ zeptal se.

„Něco mi díky tobě došlo.“

„Co?“

Karolína se zavrtěla na stoličce. Pak vypálila:

„Rosenkruciáni.“

„Cože?“

„Táta s mámou se seznámili na jedný konferenci o rosenkruciánech, která se v roce devadesát pět konala v Českým Krumlově.“

„Fakt?“

„Jo. A dneska se stalo něco neuvěřitelnýho. Jedu v tramvaji, koukám na reklamy a najednou tam čtu o výstavě, kterou tady v Praze pořádá nějaká rosenkruciánská škola.“

„Co to je za výstavu?“

„Něco o Komenským. Je to na Václaváku. A tuhle středu tam promítaj film o rosenkroc... kruci... to se nedá vyslovit.“

Karolína si prohrábla vlasy, Tomáš upil ze skleničky. Střetli se pohledem, usmáli se na sebe.

„Co jsou ty krucanti vlastně zač?“ zeptal se Tomáš.

„Haha. Já ti ani nevím. Nechceš jít se mnou na ten film?“

„Jasně, rád.“

„Tak platí.“

Tomáš pak dodal:

„Hele, Karol, já se moc omlouvám, ale za chvilku budu muset vyrazit na noční.“

„Aha. Co děláš za práci?“

„Na asistenční službě.“

„Co to je?“

„Tam volaj lidi, který jsou pojištěný a maj nějakej problém. Třeba porouchaný auto nebo zlomenou nohu.“

„A ty jim ten problém jako vyřešíš?“

„Přesně tak, to je moje poslání, vyřeším každej problém.“

„Tak to jsem si vybrala správně.“

„Jak to myslíš?“

„To už si přeber sám,“ usmála se Karolína.

Šansoniérky se vrátily na pódium a diváci se usadili na svá místa. Vše utichlo, místností už zase zněl jen klavír a líbezná francouzština.

Je ne sais pas pourquoi je t’aime… Je ne sais pas… Karolína po většinu času sledovala dění na pódiu, ale tu a tam se podívala na Tomáše. Přes ten hipsterský image a rádoby suverénní projev se ven dralo něco opravdového.

Po třetí písni si Tomáš začal oblékat svetr.

„Už jdeš, jo?“ zeptala se potichu Karolína.

„Už musím.“

„Tak ve středu, jo? Duchovní odkaz Jana Amose Komenského dnešku. Vygoogli si to.“

„Budu tam.“

A pak Tomáš udělal něco, na co nebyla připravená.

Naklonil se k ní a dal jí pusu na tvář.

„Co blbneš?“ řekla, ale nijak se nebránila.

„Tak ve středu. Možná už budu mít ten notebook.“ Tomáš se rychle vytratil. Karolína se za ním ještě otočila, ale zahlédla ho už jen z profilu, jak mizí za rohem.

***

Úterky měla Karolína pořádně nabité. Po dvou přednáškách a dvou seminářích, kdy o přestávkách zvládala jen přebíhat z hlavní budovy do Celetné a zase zpátky, byla většinou úplně vyčerpaná.

Na jaře se navíc přeběhy zkomplikovaly tím, že po Staroměstském náměstí musela kličkovat mezi stovkami turistů se selfie tyčemi v rukou. Někdy si připadala jako v cirkuse a dřívější nepochopení pro ten všeobecný hon za lajky se rychle měnilo v odpor.

„Zase pozdě, Karolíno?“ vytkl jí jakoby mimochodem profesor Tajný, když na odpolední přednášku z antiky dorazila o deset minut později.

Někdy se najíst musím! Nemůžu za to, že mám tak pitomej rozvrh!

Rozbalila bagetu, kterou si po cestě koupila v trafice, a zatímco profesor objasňoval Ciceronovy úvahy o nejvyšším dobru a zlu, Karolína se snažila zaplnit žaludek, který poslední dvě hodiny dost hlasitě žadonil o pozornost.

V 15.40 se konečně dočkala pauzy. Správně by pak navečer měla nejnáročnější den týdne završit tělocvikem, ale rozhodla se, že si dopřeje jednu ze tří povolených absencí.

Dobře věděla, jak s volným časem naloží. Uprostřed Václavského náměstí zahnula kolem čínské restaurace a vstoupila průchodem na malý dvůr. Po krátkém zaváhání otevřela prosklené dveře budovy se čtyřmi bílými sloupy.

Rovně vedla cesta do promítacího sálu, vpravo byl prázdný bar. Vyřazovací metodou tedy Karolína dospěla k názoru, že musí jít doleva.

Hned za otevřenými dveřmi seděla starší paní, která jí připomínala její vlastní babičku.

„Dobrý den, jsem tu správně na výstavě o Komenském?“

„Ale to víte, že ano, jen pojďte.“

Karolína nejistě vstoupila.

„To je… jen v téhle místnosti?“

„Ano, jen tady. Tady vlevo je začátek a pak pokračujte, jak jdou čísla. A úplně na konec si nechte ten prostředek.“

Uprostřed místnosti se vyjímal labyrint z černých desek pokrytých bílými malbami. Uvnitř dunělo srdce. Zpomalovalo, až skoro ztichlo, a pak zase zrychlilo. Působilo to téměř děsivě.

„Dobře. Tak děkuju.“

„Počkejte, ještě vám dám… tady… program výstavy a pozvánku na další akce.“

Karolína znovu poděkovala a potom už přešla k obrazu s číslem jedna. Nedokázala se vůbec soustředit, cítila na sobě pohled té paní. Pokračovala sice dál, od obrazů shrnujících Komenského život se postupně přesunula k výkladům o Jednotě bratrské a stycích jejích členů s rosenkruciány, ale v obsahu se ztrácela.

Pak se zastavila u tohoto citátu:

Světlo má moc zahnat tmu, ne naopak. Kdekoli totiž vzchází světlo, tam tma brzy buď řídne, nebo mizí. A naopak tma nemá sil, aby odstranila světlo.

Lámala si hlavu nad tím, co všichni mají s tím světlem. Nedávno četla, že i britská královna věří ve vítězství světla nad tmou. Může snad světlo být tou základní substancí, kterou hledali předsókratovští filozofové?

Vtom zadrnčel telefon.

„Ale jo, dobrý. Teď je tady zrovna jedna slečna…“

Ne že by Karolína měla radost, že je předmětem hovoru, ale trochu se uvolnila. Jako by už v místnosti nebyly samy dvě.

Nepříjemný pocit narušené intimity se rozplynul a zbytek výstavy si už užila. Uvnitř labyrintu zanechala v knize návštěv tento vzkaz:

Chtěla bych všechno zvědět, a tak jsem podlehla mámení této krásné výstavy. Nepoučitelná Krumlovanka

Při odchodu si za padesát korun koupila útlou knížku o Komenském, kterou Lectorium Rosicrucianum vydalo v roce 2002.

Trochu jí listovala už v metru, ale opravdu se začetla až potom, co si na koleji dopřála půlhodinovou sprchu.

Byl to takový její úterní rituál. Dlouhé minuty jen tak stála a nechala po svém těle stékat horkou vodu. Pára pozvolna zaplňovala koupelnu, až ji úplně pohltila. A přesně v ten moment, když už se skoro nedalo dýchat, Karolína pustila studenou vodu. A začala křičet jako malé děcko.

To byl ostatně důvod, proč si tenhle malý obřad užívala jen v úterý. Večer totiž Marta chodila na jógu, a tak se Karolína nemusela bát, že ji někdo uslyší.

Zachumlaná do županu si pak lehla na postel a četla. Nejvíc ji zaujal přepis přednášky konané v říjnu 2000 v Praze s názvem Jan Amos Komenský – Duchovní stopa vede k Růžovému kříži.

V textu dvakrát zaznělo, že pro klasické i moderní rosenkruciány je rozhodujícím poznáním fakt, že existují dva přírodní řády. A ty se v člověku setkávají.

První představuje pomíjivost a nekonečný koloběh umírání a vznikání bez jakéhokoliv trvalého vztahu. Tomášův schopenhauerovský svět.

Druhý vládne ve vyšší přírodě, v absolutně božských sférách. Každý z nás má v sobě jiskru světla, která pochází z této vyšší přírody. Božské sémě, které bychom se měli snažit přivést k růstu a rozvoji.

Rosenkruciáni tedy říkají, že když Komenského poutník opustil labyrint světa a obrátil se do svého nitra, dosáhl tím toho, že se jiskra z vyšší přírody rozhořela v oheň. V srdci zalitém světlem pak poutník nalezl ráj.

Karolína o tom všem přemýšlela. Je možné, že v sobě každý máme jiskru světla od Boha? Je lidská jiskra jiná než třeba kočičí jiskra? Co když je jiskra v základu vždy stejná a člověk se od kočky liší jen tím, že lidská hmota lépe odráží světlo?

Tváří v tvář těmto složitým otázkám si Karolína musela přiznat, že stejně jako Sókratés ví jen to, že neví vůbec nic. Filozofování ji tak unavilo, že usnula nad otevřenou knížkou.

***

Ve středu navečer se Karolína vrátila na místo činu. Seděli s Tomášem v poslední řadě a zvědavě si prohlíželi sál i všechny nově příchozí.

Celkem dorazilo asi třicet lidí. Někteří se přátelsky zdravili, jako by se už viděli na mnoha podobných akcích, ale našli se tu i samotáři. Atmosféra v sále byla příjemná, klidná.

Za stolkem vedle plátna seděl starší pán v modré košili a s úsměvem na tváři vyčkával, až technici připraví projektor. Diváci v sále si mezitím potichu povídali.

„Co tě vlastně přivedlo k filozofii?“ zeptal se Tomáš.

„Může za to jedna profesorka z gymplu. Byla skvělá. Řekla nám, že se sice na filozofii můžeme učit z normálních učebnic, ale že ze všeho nejvíc nám doporučuje knížku Sofiin svět.“

„Vážně?“

„Jo. A mě to strašně chytlo. Chtěla jsem se vyšplhat na jeden z králičích chloupků.“

„Cože?“

„To je takový přirovnání z tý knížky. Náš svět je jako králík, kterýho kouzelník vytáhne z klobouku. Většina lidí se hezky zabydlí někde hluboko v králičí srsti a po celej život si to tam zvelebuje.“

„Ale filozofové ne,“ luskl Tomáš prsty. „Chtěj víc.“

„Přesně. A nech si toho, jo?“ šťouchla ho do ramene.

„Jasný, tak pokračuj.“

„No, jde o to, že filozofové se chtěj podívat kouzelníkovi přímo do očí. A proto musej vylízt až nahoru na konečky chloupků.“

„To je docela zábavná představa.“

„Viď? A teď si představ, že to není žádná představa.“ Tomáš vypadal, jako by o tom přemýšlel. Co přesně se mu honilo hlavou, se ale Karolína už nedozvěděla, protože právě v tu chvíli pán v modré košili předstoupil před publikum.

Dvakrát si odkašlal a pak spustil.

Ten hlas byl Karolíně podivně povědomý. Zaujal ji víc než samotné téma. Úplně se tomu hlasu poddala, vnímala jeho barvu a tón. Odkud ho jen znala? Cítila, jak jí něco tlačí na víčka, a neměla sílu s tím tlakem bojovat. Už k ní doléhala jen některá slova. Fama Fraternitatis. Bibliotheca Hermetica. Amsterdam.

Probrala se, až když se jí hlava svezla ke straně. Hned ji zasáhl příval světla. Pán v modré košili byl pryč, stejně tak plátno. Za okny, kterými sem pronikaly sluneční paprsky, se rýsovaly červené střechy.

Chtěla na tu náhlou proměnu upozornit Tomáše, ale ten už vedle ní neseděl. Na jeho místě byl teď někdo jiný. Vysoký černovlasý muž s výraznými rysy. Kolem uší měl šediny.

Když si všiml, že se na něj Karolína dívá, usmál se a řekl:

„Was ist los, mein Kind?“

Karolína byla v šoku. Dívala se tomu muži do pronikavě modrých očí a něco v nich poznávala. Nedokázala ze sebe vypravit ani větu.

Muž se po chvíli obrátil k blondýnce po své levici a něco jí šeptal do ucha. Karolína zmateně těkala očima po místnosti.

Z úchvatného dřevěného stropu visely obří lustry. Lidé dovnitř proudili po skupinkách a sedali si na masivní židle s červenými potahy. Ze zdi na průběh akce dohlížel nějaký šlechtic v životní velikosti.

Karolína ten portrét jistojistě už někdy viděla. Měla to jméno na jazyku.

To přece musí být…

Pak si všimla mladíka v červenočerné uniformě. Stál u dveří a pozoroval ji. Jako by jí tím pohledem chtěl něco říct. I tyhle oči znala. Moc dobře je znala.

V ten moment jí někdo zatřásl.

„Karol, prober se! Jsi v pohodě?“

Tomáš zněl nervózně a otáčeli se po nich i lidé z okolních řad. Karolíně začalo docházet, co se stalo. Tomáš ji pevně držel a byl tak blízko, že na tváři cítila jeho dech.

„Byla jsi úplně mimo. Co se stalo?“

„Nevím.“

Už jí ale svítalo.

„Tohle mi nedělej, holka. Všechno bylo v pohodě a najednou tady bezvládně ležíš na židli.“

Karolína se klepala a ještě se úplně neprobrala z šoku. Zároveň ale cítila úlevu. Najednou to do sebe začalo zapadat. Ještě nerozuměla všemu, ale to hlavní už věděla. Vlastně to věděla už dávno. Úleva se začala měnit v něco jiného. V naději.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trny v čase.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.