KNIHY MARIE REJFOVÉ

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Josefína Divíšková

Kdo jinému jámu kopá

Komu straší ve věži

Kdo maže, ten jede

Připravujeme

Co se vleče, neuteče

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Marie Rejfová, 2019

Cover © Daniel Špaček, 2019

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2019

ISBN 978-80-7588-109-0 (epub)

ISBN 978-80-7588-110-6 (mobi)

Obsah

Jedna  / Sobota 3. 2., 11:50

Dvě  / Sobota 3. 2., 13:30

Tři  / Sobota 3. 2., 14:15

Čtyři  / Sobota 3. 2., 15:15

Pět  / Sobota 3. 2., 16:00

Šest  / Sobota 3. 2., 16:35

Sedm  / Sobota 3. 2., 17:50

Osm  / Sobota 3. 2., 18:10

Devět  / Sobota 3. 2., 19:00

Deset  / Sobota 3. 2., 20:20

Jedenáct  / Sobota 3. 2., 21:30

Dvanáct  / Sobota 3. 2., 22:23

Třináct  / Sobota 3. 2., 23:34

Čtrnáct  / Neděle, 4. 2., 4:30

Patnáct  / Neděle 4. 2., 6:35

Šestnáct  / Neděle 4. 2., 7:08

Sedmnáct  / Neděle 4. 2., 9:30

Osmnáct  / Neděle 4. 2., 11:00

MARIE REJFOVÁ

Přečtěte si ukázku z knihy  Ve třiceti (poprvé) single

Přečtěte si ukázku z knihy Říkají mi Lars

Jedna

/ Sobota 3. 2., 11:50

1

Miroslava Dostálová nespokojeně pokrčila nos proti obloze. Polední slunce se schovalo za mraky a nedávalo ani v nejmenším najevo, že chce něco na téhle situaci změnit. Navíc se zvedl vítr a vmetl každému, kdo se odhodlal riskovat zdraví na běžkách, čerstvě napadaný prašan do očí.

„No, hezký,“ zabručel Karel Dostál, který stál ve stopě za ní. „Divím se, že vůbec někdo přišel.“

„Jako každý rok v tuhle dobu,“ pravila přes rameno.

Nechápala svého muže o nic víc než všechny zdravé a mobilní občany Brodu, kteří dali přednost sobotnímu programu v televizi před tradičním „šoupákem do Machtína“. V prostoru startu se těsnala necelá stovka nadšenců různého věku a pohlaví. A to bylo setsakramentsky málo. Lidé jsou líní, pomyslela si a vypjala prsa jako při sokolském nazdar. Jejich chyba.

„Právě. Mohla jsi to posunout na konec měsíce.“ Zabodl hůlky a vytáhl z kapsy zmuchlaný kapesník.

„Prosím?“

„Jsi jednou starostka…“ Zatroubil jako polnice.

Několik okolostojících se po něm otočilo – snad v úleku, že zmeškali start. Z hloučku lyžařů popíjejících horký grog u provizorního stánku se ozval pronikavý ženský smích.

Přešla vše s důstojným klidem. Utřel si nos. „Bude to lepit…“

„Měl sis pořádně namazat.“

„Mazal jsem,“ odsekl.

Pokrčila rameny. „Asi špatně.“

„Zima je jako v psinci,“ nedal se.

„Zato na Čihátku – tam mají jistě teplo,“ pokývala hlavou a znovu si raději překontrolovala obsah velké koženkové ledvinky neurčitého stáří. Náplasti, jelení lůj, telefon, vosk, mapa, doklady, dvě celozrnné tyčinky, pití, papírové kapesníky. Možná měla vzít obyčejné. Vypadá to, že Karel tu rýmu nepředstírá…

„Nemůžu za to, že mě pozval,“ ohradil se.

„Kdo a kam?“ doplužila k nim tmavovláska v červeném kulichu a spíše silou vůle než lyžařským uměním zastavila na špičkách Karlových předrevolučních sportenů.

„Josefíno!“ zvolal.

„Starý Kačírek vdává dceru a náš táta si myslí, že by si to užil daleko víc,“ zodpověděla její otázku Miroslava.

„Neblázni, švagře,“ pokusila se černovláska o mravokárný tón.

„Veselit se s bandou nimrodů, když můžeš tužit tělo sportem?“

„Stojíš mi na lyžích – švagrová,“ šťouchl do ní. Neudržela rovnováhu a sedla si na zadek.

„Au! Co děláš?!“

„Ničíš mi vybavení.“

„Prosím tě,“ vyhrabala se s nadávkami na nohy, „oba s Mirkou vypadáte jako Hanč a Vrbata.“

„Jo,“ popotáhl. „Zmrzlí na kost.“

Miroslava byla se svou vizáží spokojená, tudíž se jí sestřina kritika nedotkla ani v nejmenším. Urovnala si ledvinku na zádech, aby jí světlezelená větrovka nedělala na bocích faldy.

„Nenapadlo tě, že bys měla trochu reprezentovat?“ rýpla si do ní Josefína.

„To si myslíš ty, nebo tví noví známí z Prahy?“ vrátila jí smeč Miroslava a pohlédla ke stánku. Všem dominoval vysoký šedesátník impozantního zjevu, který bavil dvě mladé ženy jakousi vtipnou historkou z lyžování na ledovci. Miroslava přemýšlela, jestli ji popouzí víc jeho dokonalý chrup v opálené tváři, nebo fluidum velkého světa, které kolem sebe šířil. „Kryštof Oplt osobně,“ neodpustila si štiplavý tón.

„Náhodou. Je v pohodě,“ opáčila Josefína.

Karel se probral z tichého odporu vůči všem akcím, které mu bránily sedět v teple u piva. „Kdo?“

„Kryštof Oplt,“ sykla Miroslava. „A nedívej se tam. Bude si myslet, že mluvíme o něm.“

„Taky že mluvíme,“ pokrčil rameny. „Vypadá sympaticky.“

„Vždyť to říkám,“ rozhodila hůlkami Josefína, divže neinzultovala dámu středních let stojící kousek od ní.

„Zavaž si pořádně boty,“ poradil jí Karel.

„Mám,“ ujistila švagra.

„Nikdy ses to pořádně nenaučila,“ poznamenala Miroslava.

„Protože jsi mi to blbě vysvětlila,“ usadila ji Josefína.

Miroslava upřela zrak na Josefíniny běžkařské boty. Jako starší sestra dostala od rodičů za úkol naučit malou Pepinu kličku. Povedlo se jí to jen napůl. Josefína to dál a dál motala po svém i přes výhrůžky vleklého mučení.

Chumel lidí před startovní čárou se zavlnil a na nízký stupínek vylezl tlustý pán v beranici se vzduchovou pistolí v ruce.

„Životní prostředí vás, jak tak koukám, nezajímá,“ podotkla Miroslava suše. Nechápavost jejích příbuzných bývala někdy opravdu nesnesitelná.

„Ale zajímá,“ opáčil Karel a zabalil se do šály až pod nos, protože začalo sněžit. „Zrovna teď je na hovno.“

Miroslava se nadechla, ale ať už hodlala říct cokoliv, slova jí vzal z úst startovní výstřel. Rána přehlušila vše ostatní a někde za kopcem se rozvinula v mnohonásobnou ozvěnu.

„Co tam nahoře asi teď dělají?“ otočil se Karel k zalesněnému úbočí. Vítr k nim občas donesl vzdálené zvuky lesního rohu a jemu podobných nástrojů.

„Nehloubej a jeď!“ zavelela Miroslava jako velitel dragounů. Mít šavli místo hůlek, tak svému muži dávno usekla půlky.

Vyrazili.

2

Když dav běžkařů odstartoval na patnáctikilometrový okruh brodskými lesy, Josefína si pořád ještě myslela, že ji čeká zábavný den. Zhruba po deseti minutách o tom začala pochybovat a o půl hodiny později nabyla přesvědčení, že zhyne. Většina účastníků zmizela kdesi vepředu a nebýt hlasitého „Píchej!“ kterým ji Miroslava v pravidelných intervalech doháněla k šílenství, spokojeně by si ustlala v závěji k věčnému spánku. Navíc houstlo sněžení a s tím i Karlovy lamentace, „že se to – krucinál hergot – lepí“.

„Do prkenný ohrady, já se na to vykašlu!“ zahřměl nakonec. Zastavil a sundal si jednu lyži. „Mám to celý obalený sněhem.“

Josefína se vedle něj svalila na bok a položila tvář na sníh. Srdce jí bušilo ve spáncích.

„Takhle se nikam nedostaneme,“ zakroutila hlavou Miroslava, na které byla znát jen nepatrná únava. Otevřela ledvinku a podala Josefíně láhev s vodou. „Nikdy jsi nebyla příliš fyzicky zdatná, ale netušila jsem, že jsi na tom až takhle špatně.“

„Nechte mě tu vlkům,“ zachrčela Josefína a pokusila se napít trochy životodárné tekutiny. Vleže to byl nesnadný úkol a ona si nalila většinu vody někam za ucho.

„Tak si ale ustel jinam,“ houkl Karel, který se pokoušel kovovým koncem hůlky zbavit lyži zbytků sněhu a vosku, a zaposlouchal se.

„Jedou sem lidi.“

„To je mi jedno.“ V tuhle chvíli se jí i rána špičkou lyže do oka zdála milejší.

„Odřeš si skluznici,“ připomněla Miroslava svému muži skutečnost, že si ničí běžky.

„To je mu jedno,“ zachrchlala znovu Josefína.

„Stopa!“ uslyšeli mužský hlas.

Vzápětí spatřili i jeho majitele – vysokého muže, kterého předtím viděli u stánku s občerstvením. Následovala ho blondýna kyprých tvarů šikovně zapasovaných do upnutých běžeckých kalhot a štíhlá dívka v tmavých brýlích. Její nakrátko střižené hnědé vlasy, ve kterých se zachytil padající sníh, zpola zakrývala čelenka.

Muž vyšlápl ze stopy těsně u Josefíny. „Říkal jsem si, že jste to vy,“ pravil. „Díky té čepici jste vidět na kilometry daleko.“

Usmála se, jako kdyby odpočinek ve sněhu byla naprosto běžná záležitost, které se pravidelně oddává, a s veškerou elegancí, jíž byla v této chvíli schopna, vstala.

„Nelo,“ pozdravila dívku s čelenkou a kývla na její společnici.

„Nevím, jestli se znáte s mou sestrou. Miroslavo, pan Kryštof Oplt,

jeho přítelkyně Nela Martinovská a slečna Andrea Kolins. Manželé Dostálovi.“

„S paní starostkou jsem měl už několikrát tu čest na radnici,“ pravil Kryštof Oplt příjemně melodickým hlasem. „Dobrý den. Jak se máte? Pane Dostále,“ potřásl si s Karlem rukou.

„Zdravím,“ pronesla napůl úst Miroslava.

Kryštof Oplt se naklonil k Nele Martinovské. „Snažil jsem se paní starostku přemluvit, aby se zúčastnila naší oslavy dnes večer ve mlýně. Ale dala mi košem.“

„Opravdu nechcete přijít?“ obrátila se Nela na Miroslavu. „Nebude to nic velkého. Jen pár přátel.“

Miroslava na ni chvíli hleděla, jako by nemohla pořádně přečíst nápis na její čelence, a potom se přitočila k manželovi. „Měli bychom vyrazit. Počasí se rychle horší a zapadne stopa.“

„Vydrž,“ zavrčel Karel, který stále ještě vylepšoval jízdní schopnosti svých běžek. „Už to bude.“

„Takhle byste to neměl dřít,“ pronesla Nela Martinovská a sundala si brýle. Za nimi se skrývaly velké pomněnkové oči rámované hustým obočím.

„Vím.“ Nechal všeho, oklepal si botu a vlezl do vázání.

„To je dřevo, nebo lamino?“ mrkla blondýnka poťouchle na Kryštofa Oplta.

„To jsou lyže, slečno,“ zahučel Karel. „Jedeme?“

„Kdyby to nevadilo, přidali bychom se k vám,“ obrátil se na něj Oplt.

„Pro mě za mě,“ pokrčil rameny.

„Budu dělat stopu,“ řekla Nela Martinovská a vyrazila první. Karel s Miroslavou se vydali za ní.

Kryštof Oplt šťouchl blondýnku hůlkou do zaobleného pozadí.

„Jeď, Andrejko.“

„Nech si to,“ zahrozila na něj prstem.

„Teď vy,“ mrkl na Josefínu. „Posbírám odpadlíky.“

„Výborně,“ přikývla poněkud nejistě.

„Jeďte svým tempem,“ uklidnil ji. „Ještě jeden menší kopec, rovinka a pak to bude z kopečka.“

„No právě,“ zašeptala spíš pro sebe.

Měla by mu říct, že neumí brzdit. A taky zatelefonovat Tvrdíkovi a sdělit mu poslední sbohem.

Ale nakonec si to rozmyslela a srdnatě se odpíchla.

3

Během další půlhodiny zvládla dvě věci najednou – modlit se, aby přežila, a zaobírat se Kryštofem Opltem.

Přijel před pár měsíci s velkolepými plány přestavět mlýn po rodičích v malé vsi Machtín, která ležela nedaleko Brodu, a okamžitě se stal hlavní postavou drbů místních obyvatel. Postupně vyšlo najevo, že tenhle činorodý rodák vlastní pozemky v okolí města. Šuškalo se, že by na nich měl vyrůst závod na výrobu laminátu, čímž uvedl do varu ochránce přírody v celém brdském pomezí a polovinu racionálně smýšlejících občanů Brodu. Josefína to okomentovala několika vtipnými douškami na svém facebookovém blogu a víc se o celou záležitost nestarala, dokud před základní uměleckou školou nezastavilo obrovské černé BMW.

Když pro tebe přijede auto, Josefínko, hezky se uprav a nepospíchej, řekla jí kdysi babička poté, co típla cigaretu do broušeného popelníku na okraji vany. Milenec počká rád a policajti nakonec taky.

Pamětlivá této rady otálela ve sborovně před zrcadlem pečlivě propočítanou dobu deseti minut, aby se vzápětí ocitla ve mlýně před prázdnou zdí, na kterou měla ztvárnit horské panorama. Výše honoráře, kterou jí Kryštof Oplt a jeho mladičká partnerka Nela Martinovská nabídli, způsobila, že se z hodiny na hodinu rozhodla být krajinářkou a malovat kýče. Od toho dne ji téměř každé odpoledne vozilo z práce černé BMW s mlčenlivým řidičem Kalinou a její kolegové z pedagogického sboru zdárně předstírali, že je jim to jedno.

„Vedete si skvěle!“ křikl za ní Kryštof Oplt, když se jí nějakým zázrakem nepodařilo ani jednou spadnout. „Z Brodu je to sem asi šest kilometrů!“

Stopa v těchto místech vedla podél okresní silnice vedoucí z Brodu do Machtína. Kolem se nacházel smrkový les, z návětrné strany bičovaný stále novým a novým sněhem. Vítr sílil a štípal do tváře.

„Támhle jsou naši!“ zvolal.

V hustém sněžení rozeznala zbytek jejich skupiny. Čekali v místě, kde se k silnici napojovala odbočka vedoucí lesem na kopec zvaný Čihátko.

„Zdá se mi to, nebo slyším hudbu?“ zavolal Oplt, když s Josefínou zastavili u ostatních.

„Nezdá,“ zasmála se blonďatá Andrea, „pasou se tam jeleni!“ Josefína nastražila uši. Měl pravdu. Harmonika, syntetizátor, elektrická kytara…

„Zvoní vám mobil,“ upozornila ji Nela Martinovská.

„Jejda,“ Josefína se probrala. Přendala si hůlku do druhé ruky a zuby si stáhla mokrou rukavici. Telefon jí vibroval kdesi u pravého boku.

„Můžeme pokračovat, prosím?“ Miroslava si odhrnula větrovku na zápěstí, nevšímavá ke Karlovým toužebným pohledům, které vrhal k cestě na Čihátko. „Je třináct dvacet. Většina účastníků bude pomalu v cíli.“

Josefíně se konečně podařilo vydolovat mobil.

„Kde, prosím tě, jsi?“ zeptal se komisař Tvrdík. „Skoro tě neslyším.“

Mezitím se celé osazenstvo v čele s Nelou rozjelo a Josefína s nimi. Terén se začal podezřele snižovat a lyže nabíraly rychlost.

„Kristova noho!“ vyjekla.

„Stůjte ve stopě, Josefíno, a nechte se vést! Jsem pořád za vámi!“ povzbudil ji Kryštof Oplt.

„Co je? Co děláš?“ staral se Tvrdík.

„Lyžujuuu!“ pištěla.

„Tak zastav!“

„To nejde! Jestli se mi něco stane, chci, abys věděl, že jsem tě měla docela ráda!“

„Za chvíli sjedeme dolů k Machtínskýmu potoku,“ křikl Kryštof Oplt. „Navrhuju se na další štreku v tomhle počasí vykašlat a dát si něco teplého do žaludku!“

V tu chvíli se ozvala rána a pak znovu. Při další za nimi cosi s ošklivým hvizdem zaletělo do lesa a Josefíně se rozklepaly nohy.

„No do prdele, co to bylo?!“ křikl Karel Dostál. Andrea Kolins zaječela.

„Nezastavuj, Nelo, a jeď!“ řval Oplt.

„To byly výstřely?! Josefíno!“ zaslechla Tvrdíka a pak už nic, protože jí telefon vypadl z ruky.

Mírný svah se změnil v solidní stráň a rychlost lyžařů se ještě zvýšila.

„Nohy do pluhu, Josefíno!“ křikl Oplt. „Vezměte si obě hůlky!“ Ty už ale také neměla.

„Vydržte, už budeme dole! Špičky k sobě!“

To se lehce řeklo. Jediné, co vnímala, bylo široké pozadí Andrey Kolins s nápisem Rossignol, které se k ní nebezpečně blížilo.

„Pozor! Jedu!“ zaječela a blondýna jen tak tak stihla uskočit.

Karel Dostál ovšem takové štěstí neměl. Když o pár dní později Miroslava o tom kotrmelci vyprávěla – v rámci domácí přednášky na téma „Když už musíš zabít sebe, neohrožuj při tom druhé“ – všichni žasli, že to odnesl jen Karlův kotník.

„Sakra práce,“ klel, když se mu podařilo vyprostit se zpod Josefíny a vyplivnout sníh. „Bolí to jako čert.“

„Promiň,“ hekla.

Andrea Kolins zírala na vrchol svahu, odkud přijeli. „Pane Bože, co to bylo?!“

„Veletoč,“ odpověděla jí Josefína, která se pomalu soukala na nohy. Holé prsty pravé ruky jí začínaly omrzat.

„Někdo na nás střílel?!“ zajíkla se Andrea. „Kryštofe?!“ chytla Oplta za paži.

Ten mlčel a nespouštěl zrak z místa, odkud přijeli. Vršek kopce pod Čihátkem se však zahalil do bílé tmy.

„Nebuď hysterická,“ napomenula ji Nela. Sehnula se, aby si rozepnula vázání, a Josefíně neušlo, že i jí se povážlivě chvějí ruce.

„Tobě to přijde normální?!“ vyjela na ni Andrea.

„Ne, ale raději to budu řešit doma,“ odpověděla Nela.

„Policie Brod?“

Všichni se otočili k Miroslavě. S lyžemi opřenými o rameno a mobilem v ruce působila velice autoritativně. Napjatě sledovali její tvář, jako by to byl jediný pevný bod v tomhle zmatku.

Když vyřídila, co měla, pohlédla na Kryštofa Oplta. „Budu muset s rodinou využít vaší nabídky. Vzhledem k manželovu stavu a počasí –“

„Samozřejmě,“ vzpamatoval se a ukázal mezi smrky. „Do mlýna je to už jen pár kroků. Vyklouzl z lyží a pomohl Karlovi na nohy.

„Zvládnete to?“

„Jo,“ přikývl Karel a zavěsil se Opltovi za rameno. „Mámo, lyže.“

„Mám,“ potvrdila Miroslava. „Josefíno?“

„Jdu,“ vydechla Josefína, stále ještě trochu otřesená z posledních událostí. Krok měla vratký, ale těšilo ji, že může jít po svých.

„Nelo,“ hekl Kryštof Oplt pod Karlovou vahou, „zavolej Kalinovi, ať se vrátí do mlýna.“

Jeho partnerka přikývla a následovala Andreu, která se už mezitím ztratila v mlází.

Dvě

/ Sobota 3. 2., 13:30

4

Strážmistr Švec se protáhl a pohlédl z okna. Sněžilo čím dál víc, a on jen doufal, že zbytek pracovní doby přežije v kanceláři. A potom domů. Na svíčkovou, kterou včera nakládala Vanda. S deseti. Mohla by otevřít ty brusinky, co natrhali v létě na dovolené. Schovávala si je jako vzácnost pro návštěvy, ale když ji hezky poprosí… Spolkl sliny, které se mu nahromadily na jazyku.

„Tak ty lyže,“ vpadl do kanceláře rotný Procházka, „patří Jedličkovi, co dělá u technických služeb.“

Švec se do reality vrátil jen s velkým sebezapřením. „Proč to hlásil Bečvář?“

„Jedlička mu je včera večer půjčil na cestu do hospody,“ odpověděl Procházka. „Havlíčkovu nesolili, tak Bečvářovi poradil, ať to vezme k Jelínkovi zadem na běžkách.“

„Bečvář lyžuje?“ divil se Švec.

„Taky mi to bylo divný.“ Procházka se posadil k vedlejšímu stolu a rozbalil si svačinu. „Při tý jeho váze.“

„A dojel tam?“

„Jo,“ přikývl rotný a zakousl se do rohlíku s uherákem. „Ale u Jelínka se ožral jako doga. Domů odešel po svých a teprve dneska dopoledne si vzpomněl, že nechal lyže v hospodě. Hned si to tam mazal, ale…“ Máchl pečivem v marném gestu. „Měl jste slyšet, jak dole hulákal. Prej je vzal čalouník Mrkvička, co tam s ním popíjel, a kdesi cosi.“

Švec ho chvíli pozoroval. „Procházka, kdy jste měl k svačině něco jinýho než rohlík se salámem?“

„Tohle není svačina, ale oběd,“ trumfl ho v argumentaci rotný.

„Iva nevaří, co se narodil Honzík.“

„To bylo v září.“

„No,“ žvýkal rotný, div si nevykloubil čelist.

„Máte rád svíčkovou?“ Procházka znehybněl.

Na stole se rozezněl telefon.

„Tak máte, nebo ne?“ zeptal se strážmistr znovu a natáhl se po sluchátku. „Švec.“

„Víc než sám sebe,“ zašeptal Procházka.

Hlas komisaře Tvrdíka, který se ozval ve sluchátku, strážmistra nenechal na pochybách, že bude muset vyhřátou kancelář přeci jen opustit. A to hned.

Telefon se vzápětí rozdrnčel znovu. „Ano?“ pronesl úsečně strážmistr. „Jsme na odchodu. Ano, vyřiďte starostce… ano, já a Procházka.“ Zavěsil.

„Jedeme,“ vstal.

„Na svíčkovou?“ ožil rotný.

„Do Machtína. Nejspíš se tam střílelo. Hned, Procházka!“ Procházkův obličej v tu chvíli Švecovi připomněl obrázek utrpení svatého Šebestiána, který měla jeho babička pověšený vedle kredence. V tomhle případě to ale nebyly šípy římských vojáků, které způsobily rotnému tak obrovská muka, nýbrž rozkazy strážmistra Švece.

5

„Luidži!“ zaskřehotal hlas. „Luidži!“

Lukáš Litava se otočil na druhý bok a dal si na hlavu polštář. Andrea vyrazila s ostatními na lyže, a on se těšil, že si konečně dá pořádného šlofíka. Jenže to příšerné zvíře nehodlalo zmlknout. Nepomohlo ani prostěradlo, které přehodil přes klec. Jednu chvíli přemýšlel, že se vyspí dole v obývacím pokoji, ale seděl tam ten obrýlený pišišvor a něco sepisoval.

„Ukaž ptáka, Luidži! Ukaž ptáka!“

„Ten hadr pryč nedám – na to zapomeň!“ Lukáš se natáhl pro botu a mrskl s ní směrem, kde stála klec. Místo toho však trefil toaletní kufřík, ve kterém Andrea vozila šminky.

„Zameť si před vlastním prahem!“ uslyšel skřehotavou odpověď.

„Ty vole,“ ucedil Lukáš Litava, „tohle vážně nebudu poslouchat.“

Vstal a zamířil ke dveřím. „Kreténe!“

„Kreténe!“ zachrčela ozvěna. Lukáš za sebou třískl dveřmi.

„Pane Litavo, prosím vás.“ U paty schodiště do podkroví spatřil drobnou paní v kuchyňské zástěře. „Prosím vás,“ opírala se o mohutný květináč s čímsi exotickým a totálně seschlým, „pomohl byste mi ho odnést nahoru?“

„Proč jste někomu neřekla?“ Tohle se mu vážně dělat nechtělo. Po čem toužil, byl klid na spaní a sklenička něčeho ostrého. A to v jakémkoliv pořadí.

„Pan Tobias by to neunesl,“ odpověděla zadýchaně. „Navíc vy jste mladší.“

Zašklebil se a sehnul se ke květináči. „A co ten týpek… Svátek?

Má nahoře pokoj, tak… Hergot. Je to vážně těžký.“

„Opatrně, ať si nehnete s páteří,“ poradila mu. Zatnul zuby a stoupal nahoru.

„Chtěla jsem ho poprosit,“ navázala hovor tam, kde přestali. „Ale utekl přede mnou na půdu.“

„Až tak?“ hekal dál. Zbývaly mu jen tři schody, ale ty se mu teď zdály jako špička Matterhornu. Ne, že by na něj někdy šplhal, ale viděl obrázek téhle hory v katalogu cestovní kanceláře Exclusive Tours, který přinesla Andrea minulou sezónu. Tenkrát odjela do Švýcarska bez něj. S kým – mohl jen hádat. Došli do podkroví.

„Snažil se, abych o něm nevěděla, ale slyšela jsem, jak tam chodí.“ Kývla na jedny dveře.

„Aha,“ Lukáš vypustil zbytek kyslíku z plic a postavil květináč na zem hned vedle schodiště. Potom se pomalu narovnal.

„Nechcete voltaren?“ prohlédla si ho. „Mažu si s ním kolena.“

„Whisky,“ řekl. Nebo vodku. Zvukomalebně to vyjde nastejno.

„Tak to bohužel musíte počkat, až se vrátí slečna Nela s panem Opltem. Na tak drahý alkohol nemůžu šahat,“ vrhla na něj soustrastný pohled. „Moment,“ ožila náhle, „v kuchyni mám rum!“

„To je dobrý,“ mávl rukou a šoural se po schodech dolů. „Chvilku se ještě natáhnu – než přijedou.“

„Jak myslíte,“ šla za ním. „Budu mazat chlebíčky, kdybyste měl chuť.“

„Hm,“ sáhl po klice u dveří do svého pokoje.

„Kreténe!“

6

Černé BMW ujíždělo k Machtínu a jeho řidič tiše klel. Stěrače kmitaly na plný výkon, ale sníh narážel na přední sklo se stále větší intenzitou.

„Do prdele!“ sykl, když vjel do neidentifikovatelného výmolu, nyní schovaného pod vysokou vrstvou čerstvého prašanu. „Tady se nehrabe, nebo co?!“

Václav Kalina byl ve skutečnosti klidné povahy, ale stav silnic nižší třídy nesl pokaždé velmi těžce. A jelikož byl v posledních týdnech nucen jezdit více méně jenom po nich, jeho nálada dlouhodobě kulminovala u bodu mrazu.

„Tak fofrujte, fešáci,“ utrousil, když si ve zpětném zrcátku všiml policejní oktávky, která se ho snažila předjet, a přilepil se těsně k pravé krajnici. „Máte, koukám, nakvap.“

Druhou věc, kterou vážně neměl rád, byli policisté. Potýkal se s nimi od dětství, kdy vstoupil do party malých zlodějíčků terorizujících jedno nejmenované pražské sídliště. Honičky a skrývačky malému Vašíkovi odjakživa šly a on zdárně tříbil své schopnosti ošálit příslušníky veřejné bezpečnosti po celou povinnou školní docházku. Ze zlodějíčků se nakonec stali zloději a pouze díky náhodě, která mu postavila do cesty podnikatele s realitami Kryštofa Oplta, strávil ve vězení jen malou část produktivního věku.

Oktávka ho předjela a za okamžik zmizela Kalinovi z dohledu. Přidal plyn – díry, nedíry. Minul odbočku na Čihátko s úmyslem nepárat se s posledními dvěma kilometry, když spatřil džíp stojící u kraje silnice a jeho majitele na bobku u levého předního kola. Zastavil před ním – nikoliv však z řidičské solidarity. V muži s heverem poznal Romana Martinovského, a ať už si o hostech svého zaměstnavatele myslel cokoliv, byl to bratr té slečinky Nely.

Vylezl ven. Možná se mu to jen zdálo, ale v jednu chvíli k němu dolehly tóny utahaného valčíku a smích. Zavrtěl hlavou.

„Zdarec!“ křikl, když se jakžtakž vyrovnal s náporem větru. „Neviděl jsem trojúhelník!“

Mladík v reflexní vestě narvané na tlusté khaki bundě zvedl zrak ke Kalinovi a potom se vrátil k práci.

„Já jen, že tudy projeli cajti,“ pokračoval s pohledem upřeným na mladíkův týl ostřihaný po vojensku nakrátko.

„Vím, všimli si toho,“ řekl Martinovský. „Ale aby zvedli zadky z auta, to je ani nenapadlo.“

„Klíč máte v kufru?“ Nečekal na odpověď a obešel džíp.

Roman Martinovský pustil zvedák a předešel ho. „Nic ve zlým, ale nemám rád, když se mi lidi hrabou ve věcech.“

Kalina zvedl dlaně před sebe a pomyslel si něco o zelených mozcích. „O co jste píchl?“ Dřepl si ke kolu. Přejel rukou vzorek pneumatiky obalený sněhem.

„Nevím.“ Mladík nasadil smířlivější výraz, vyndal z kufru klíč a podal ho Kalinovi. „Sundám z držáku rezervu.“

Kalina nahmatal místo, kde byla pneumatika poškozena, a o pár centimetrů dál našel cosi ostrého. „Jsou tu dvě díry! Vypadá to na hřebíky!“ houkl na mladíka.

„Jo!“ zavolal Roman od zadku auta.

Kalinovi se podařilo tu věc vytáhnout. Byl to zdeformovaný kus kovové spirály zakončený ocelovou ploškou s bodcem. Na plošce bylo vyraženo číslo osm. Pokrčil čelo a rozmáchl se, že krám vyhodí. Pak se na něj ještě jednou podíval a po krátkém zaváhání si strčil věc do kapsy. Takových měl doma plnou garáž, a nikdo neví, kdy by se mohly hodit.

Práce jim trvala déle, než oba dva sami chtěli. Fujavice k nim v pravidelných intervalech přinášela kromě dalšího sněhu i zvuky hudby – pravděpodobně se záměrem potěšit je při té lopotě.

„Slyšíte to taky?“ zeptal se Kalina Romana Martinovského. Pro jistotu.

„Slyším,“ odtušil mladík.

„Zkurvená zima,“ dýchl si na zmrzlé prsty Kalina.

„Jsou horší věci,“ pronesl Martinovský a dotáhl poslední šroub.

„Já vím,“ ušklíbl se Kalina, „tanky, miny, teroristi.“ Narovnal se. V padesáti by měl být fit jako tenhle nadupaný zajíc, ale cítil, jak ho bolí kolena.

Roman Martinovský k němu přistoupil. „Vsadím se, že si u Oplta taky přijdete na svý.“

„U pana Oplta,“ pronesl Kalina. „Vždycky – u pana Oplta.“

Stáli proti sobě a hleděli jeden na druhého. Roman Martinovský nejméně o hlavu vyšší a očividně v kondici. Václav Kalina loajální, semletý životem a děravou silnicí.

„Oukej,“ řekl mladík. „Jsme tu jako dva pošuci. Nevím jak vy, ale mě to nebaví.“ Otočil se a nasedl do džípu. Odpíchl se na plný plyn od krajnice a zasypal Kalinovy kalhoty sprškou sněhu.

„Inteligente,“ vyprovázel ho Kalina rozmrzelým pohledem, když lezl do auta. „Namachrovanej.“

Nadávat nemohl však už moc dlouho. Silnice se pozvolna svažovala do zalesněného údolí. Střechy Machtína nebylo v té sibérii téměř vidět. Vesnice sestávala z několika chalup krčících se kolem malé návsi s kostelíkem a hasičárnou. U té zabočil doleva na cestu vedoucí k mlýnu.

I když se na první pohled jeho majitel snažil zachovat původní rustikální vzhled, Kalina byl přesvědčený, že se jeho zaměstnavatel i přeplacený inženýr architekt Vykroutil z Bubenče museli zbláznit. Situaci nezachránila ani sedlová střecha s pravými došky a betonový náhon, který obepínal budovu z jižní a západní strany.

Patrová stavba s podkrovím měla zvýšené přízemí, nad náhonem lemované terasou s dřevěným zábradlím. Na severní straně směrem k Machtínu se nacházel hlavní vchod, ke kterému se případný návštěvník dostal po širokém schodišti z leštěného mramoru. Poblíž stálo torzo mlýnského kola čekajícího na jarní instalaci truhlíků s muškáty. V tuhle chvíli však bylo napůl zasypané sněhem a působilo ještě žalostnějším dojmem než obvykle. Východní strana se nejtěsněji přimykala k lesu. Kromě dvojgaráže v suterénu, schůdků k bočnímu vchodu vedoucímu do kuchyně a dvou malých oken tu nebylo nic.

Na prostranství u mlýnského kola parkovalo několik aut. Kromě policejní oktávky a Martinovského džípu tu stál nízký červený sporťák a cosi zeleného, co před mnoha lety mohl být opel. Kalina kolem té zrezivělé zelenkavé věci projel s despektem stejným, jaký cítil k vlastníkovi vozu Janu Svátkovi, a zahnul za roh ke garáži.

Když zaparkoval BMW vedle stejně velkého dvojčete a za vozidly s tlumeným bouchnutím zapadla vrata, odemkl postranní vchod do kuchyně a s úlevou ze sebe setřásl sníh. Nikdo tu nebyl, ale slyšel hovor a vzrušené hlasy. Zamkl za sebou a klíče strčil do kapsy. Na stole uprostřed místnosti ležely tácy plné chlebíčků a všemožných dobrot a on si až nyní všiml, že značná část prašanu z jeho oblečení spadla do misky s jakousi bílou hmotou. Zabořil do ní ukazováček a olízl ho.

„Česneková,“ zašklebil se. Tu neměl nikdy rád.

Potom vyšel do haly. Uprostřed stála hospodyně a s rukou na ústech strnule zírala do otevřených dveří další místnosti.

Beze slova paní Šimečkovou minul a vstoupil do obývacího pokoje plného lidí.

Tři

/ Sobota 3. 2., 14:15

7

Ben Tobias úlekem až nadskočil na polstrované židli, když do pokoje vkráčel Opltův řidič Kalina.

Ostatně všechno, co se stalo během poslední půl hodiny, hrálo na jeho nervy nepříjemnou písničku. Celé dopoledne strávil v rozjímání nad úkolem, kterého se jako právník mezinárodní firmy na výrobu laminátu zhostil. Chystaný kontrakt s Kryštofem Opltem musí být bez poskvrnky, čirý jako jarní studánka. Už jen proto, že majitelem společnosti byl jeho otec, a on nehodlal u starého pána ztratit kredit. Dobré jméno Tobias Laminate fungovalo jako zákon a junior se jím úzkostlivě řídil.

A právě když poněkolikáté prošel stránky smlouvy a alespoň trochu se uklidnil nad polévkou, kterou mu se starostlivou péčí uvařila hospodyně paní Šimečková, přihrnuli se lyžaři a chvíli po nich dva policisté – strážmistr Švec a rotný Procházka.

„Prosím, klid!“ zavelel strážmistr a všichni v místnosti zmlkli.

„Je tu někdo, kdo by mi dokázal ještě jednou a souvisle povědět, co se stalo?“

„Vždyť vám to tady celou dobu říkáme!“ bouchla do stolu ještě napůl hysterická Andrea Kolins. „Někdo po nás střílel!“

„Kde a kdy?“ zeptal se strážmistr věcně.

„Ježíš, jak to mám vědět?!“ hlas jí přeskočil do fistule. „Tam venku!“

Ben Tobias si posunul brýle na nose. Neměl ženy tohoto typu rád. Hlučné a vyzývavé, bez špetky noblesy. Což ovšem platilo i pro muže. Popotáhl, jelikož se k němu donesl odér levného tabáku. Kousek od něho stál jakýsi Jan Svátek, individuum ukrutně zanedbaného zjevu. Nezdravá pleť, ručně balené cigáro, pupek a vytahaná béžová vesta. Tohle byla kombinace, kterou estét, jako byl Ben Tobias, nemohl v žádném případě rozdýchat.

„Krátce před tím výstřelem jsem se dívala na hodinky,“ vstoupila do hovoru dáma v předpotopních pumpkách a větrovce. „Bylo třináct hodin dvacet minut. Přesně.“

Jak mu bylo krátce předtím osvětleno, nešlo o nikoho menšího než Miroslavu Dostálovou, starostku města Brod. Okamžitě nabyl přesvědčení, že to musí být velmi schopná dáma, protože takový post rozhodně nemohla zastávat díky svému vkusu v oblékání.

„Stalo se to kousek za odbočkou na Čihátko,“ připojil informaci Kryštof Oplt.

„Směrem sem, k Machtínu,“ dodal manžel starostky, který seděl na nízkém otomanu poblíž krbových kamen a hnětl si kotník.

Rotný Procházka odtrhl pohled od objemného dekoltu Andrey Kolins a zapsal si nové informace do notesu.

„A ty výstřely,“ pokračoval strážmistr Švec. „Popsali byste, odkud přišly?“

„Od lesa,“ řekla žena, která v ruce žmoulala červeného kulicha.

Josefína Divíšková tu malovala jakousi podivnou fresku na zeď a Ben Tobias pořád ještě netušil, co si o nich obou má myslet. Kromě toho, že obraz má značně mělkého ducha a jeho autorka si maže ruce obyčejnou indulonou.

Strážmistr však očividně věděl, protože na její slova reagoval jen pozdvižením černého huňatého obočí.

Vypadá jako Lucifer, napadlo Bena Tobiase, nebo kovář Héfaistos. Ty tlapy…

„Třeba se ani nestřílelo,“ ozvala se Nela Martinovská, která celou dobu stála stranou skupiny a sledovala oheň v kamnech. „Sjížděli jsme z kopce a vítr nám foukal do uší.“

„No to teda střílelo!“ vřískla znovu Andrea.

Ben Tobias sebou trhl. Opravdu by měli tyhle ženštiny někam zavírat.

„Co se tu děje?“ zeptal se ode dveří Roman Martinovský. Nela zvedla hlavu a upřela zrak na bratra.

„A vy jste kdo?“ vykročil k němu strážmistr.

„Martinovský,“ zahlásil mladík. „Roman.“

Divže nesrazil paty, vydechl Ben Tobias. Holt síla uniforem.

„Můj bratr,“ upřesnila Nela.

„Odkud jedete?“ zeptal se ho Švec.

„Viděli jste mě,“ zvedl koutek mladík. „Píchl jsem.“

„Vím,“ nenechal se rozházet strážmistr. „Nemáte trojúhelník v povinné výbavě. Ptám se, odkud jedete.“

Martinovský rozhodil ruce. „Z Brodu. Dojel mě Kalina a pomohl mi vyměnit kolo.“

„A Kalina?“ obrátil se na něj Kryštof Oplt.

„S tím bavorákem sem klouže nejspíš ještě teď,“ ušklíbl se mladík.

„Auto je v garáži, pane Oplte,“ nakráčel dovnitř Kalina a bouchnul za sebou dveřmi.

Tady je to jako na divadle, vzpamatoval se Ben Tobias z leknutí. Chudák ta milá hospodyně paní Šimečková. Zavřel jí přímo před nosem, neandrtálec.

„Výborně,“ přikývl Kryštof Oplt.

„Nic není výborně!“ vzplála znovu Andrea. „Vrah si běhá po lese, a vy tady jen tak stojíte!“

Strážmistr Švec se podíval z okna, za kterým řádila obstojná čina. Ať už si myslel cokoliv, bylo to nejspíš dosti peprné.

„Vezmu si auto a obhlídnu to ze silnice,“ pomohl mu s rozhodováním rotný.

„Ztratila jsem tam někde mobil, Františku,“ oslovila rotného žena s červeným kulichem. „A hůlky. A taky rukavici.“

„Vynasnažím se, paní Divíšková,“ rozhodil ruce v poněkud marném gestu.

„Stav se i na Čihátku a dej vědět. Mají tam dneska tu merendu a je možný, že chlapi nějak blbli s flintama,“ zkonstatoval nakonec Švec a vzal si od Procházky zápisník.

Muž s pohmožděnou nohou se nadzvedl, ale starostka ho nekompromisně zatlačila zpět do polstrování otomanu.

„Až se vrátíš, odvezeme Dostálovy na pohotovost,“ dodal strážmistr.

Když rotný odešel, Ben Tobias postřehl ve tváři nebohého zraněného muže opravdové zoufalství.

„Jsme tu všichni, nebo tu bydlí i další lidé?“ rozhlédl se strážmistr po přítomných.

„Ještě hospodyně,“ ozvala se Nela, „paní Šimečková.“

„A Litava,“ řekl Kryštof Oplt. „Kde vůbec je?“

„Co bys řekl,“ pokrčila nos Andrea Kolins. „Vsadím se, že někde hnípe.“

Ben Tobias usoudil, že by se měl také zapojit do diskuse se strážmistrem Švecem, a vstal. „Pan Litava je ve svém pokoji. Za celý den sešel dolů všeho všudy jen jednou,“ blýskl se precizností svého pozorování. „Seděl jsem zde nad dokumenty prakticky celou dobu.“

Strážmistr si ho změřil od hlavy až k patě. „Pane…“

„Benjamín Tobias.“

„Pane Tobiasi,“ přitočil se k němu Kryštof Oplt. „Co se týče dnešního večera – nechtěl bych, aby ve vás tahle nepříjemná událost vzbudila nějaké pochyby –“

„Dobře,“ přerušil ho strážmistr a položil notes na stůl. „Zavolejte, prosím, někdo paní hospodyni a toho pana Litavu. Ostatní bych prosil o občanské průkazy. Sepíšeme to jednotlivě.“

„Řeknu paní Šimečkové,“ prohlásila Nela Martinovská. Protáhla se kolem strážmistra a vyšla z pokoje. Její bratr ji následoval.

„Bože,“ Ben Tobias se chytl za srdce – tam, kde mělo jeho sako ukrytou náprsní kapsu. „Mám doklady v pokoji. Omluvíte mě na okamžik, strážmistře?“

Švec mu pokynul a s důstojným klidem si sedl za stůl.

Ne, vnitřně se tetelil Ben Tobias, když stoupal po schodišti do patra. Ne, ne, žádný Lucifer, ani Héfaistos. Je to Caesar!

8

„Neutahuj to tak,“ zamračil se Karel Dostál na Miroslavu. Seděli na posteli v jednom z hostinských pokojů a on sípal bolestí s chodidlem v jejím klíně.

„Když to neudělám pořádně, tak to bude bez efektu.“ Stiskla rty a utáhla obinadlo ještě víc.

„Au!“ pokusil se ucuknout. „Odkrvíš mi nohu!“

„Nebuď tak cimprlich,“ odbyla ho.

„Cimprlich,“ lehl si na záda. „Tohle jsi mi naposled řekla o svatební noci.“ Miloval svou ženu, ale jako bývalá učitelka ze střední školy dokázala být nečekaně brutální.

„Kdyby tě tak viděli kluci,“ zakroutila hlavou. „Láďu jsi poslal se zlomeným prstem na noze k Jelínkovi pro pivo.“

„Netušil jsem, že ho to tak bolí,“ namítl. Znal své pubertální syny Ladislava a Alberta dobře. A ještě lépe mimikry, kterými maskovali lenost.

„Měl v očích slzy,“ připomněla mu.

„To má vždycky, když musí s Bertem něco udělat,“ odsekl. „Navíc

– je mladej a líp se hojí.“

„Manželská hádka po třiceti letech?“ vstoupila do pokoje Josefína. Miroslava odhodila jeho nohu do peřin. „Po dvaceti.“

„Už?“ počítal v duchu Karel a cítil, jak se mu pomalu ježí vlasy na zátylku. Zapomněl na to jako na smrt…

„Měli jsme výročí,“ řekla Miroslava. „Před čtrnácti dny.“

„Jéje,“ lekla se Josefína. „Tak proto ta amputace.“

„Vůbec ne.“ Miroslava vstala. „Rozčiluje mě Opltova domýšlivost. Prý bude poctěn, když se jako starostka města zúčastním podpisu smlouvy, na základě které prodá pozemky té příšerné firmě na laminát.“

„Tak to jsem si oddychl,“ zariskoval Karel.

Sekla po něm pohledem, za který by se nemusela stydět ani Gorgona.

Zmenšil se na lůžku o pár centimetrů.

„Jako úřední osoba musím být nestranná, a on to moc dobře ví.

Co mi na to řekne zastupitelstvo?“ rozčilovala se dál.

„Tobě?“ opáčila Josefína. „Nic.“

„Kde bydlíš?“ zeptal se Karel Josefíny, aby odvedl řeč na bezpečnější půdu.

Kývla na zeď za jeho hlavou. Potom ukázala palcem přes rameno: „Z druhé strany máte slečnu Andreu s přítelem Luidžim.“

„Pán je Ital?“

„Pán je blb,“ ozřejmila mu situaci. „Z Dejvic. Jmenuje se Lukáš Litava. Má IQ jako jeho sporťák, co stojí před domem.“

„Červený?“

„Nízký,“ zasmála se. „Na patře je ještě Oplt s Nelou, její brácha a pan brejlička.“

„E?“

„Ben Tobias,“ vložila se do hovoru Miroslava. „Jeho otec hodlá zamořit Brod smradem a karcinogenním styrenem. Ale to je v pořádku, večer bude párty.“

Karel se nadzvedl na loktech. Kdyby se podávalo i pivo…

„Až dorazí rotný Procházka, jedeme domů,“ uťala jeho představy Miroslava hned v zárodku.

No to ne… sedl si úplně. Už toho začínal mít dost.

„Pěkná blbost v tomhle počasí,“ namítla Josefína.

„Já nikam nejedu,“ prohlásil rezolutně. „Jednou nás pozvali, tak co. Doma je zima a neodhrabanej sníh.“

„Jsou tam naši synové,“ připomněla mu Miroslava.

„A taky zima a neodhrabanej sníh,“ trval na svém. „Nebo myslíš, že některýho z těch holomků napadne zatopit?“

Vydržel další útok Gorgony a potom sledoval, jak si sedla a začala si systematicky rozvazovat tkaničky běžkařských bot. Zatímco na něj švagrová vrhala povzbuzující pohledy, dumal, co manželce říct. Kdyby si alespoň vzpomněl na to zatracené výročí…

Zaklepání na dveře vysvobodilo všechny přítomné z nepříjemného ticha. Josefína vzala za kliku a pustila dál Nelu Martinovskou s několika páry přezůvek v náručí. Na zápěstí se jí houpala igelitová taška.

„Přišla jsem se zeptat, jestli vám nic nechybí,“ položila náklad na malý stolek uprostřed pokoje. „Snad vám nějaké pantofle budou.

V tašce jsou věci na převlečení. Vzala jsem je od Kryštofa a paní Šimečková byla taky moc hodná.“

„Děkujeme,“ zahlaholil Karel, i když si v manželčině případě nebyl jist. Těmi díky i velikostí. Miroslava byla rozhodně vyšší než malá paní dole.

„Na pátou hodinu je připraveno pohoštění, ale kdybyste něco potřebovali už teď, stačí se obrátit na mě nebo na paní Šimečkovou,“ pokračovala Nela. „Koupelna s toaletou je tady na patře u schodiště.“

Miroslava něco zahuhlala a znovu se ohnula k botám.

Jejich hostitelka nehnula brvou a na cestě ke dveřím se obrátila na Josefínu: „Dala jsem vám do pokoje pár svých věcí, tak snad…“

„Díky,“ usmála se na ni Josefína.

„Abyste se oba…,“ ulevila si Miroslava, když za Nelou Martinovskou cvakly dveře.

9

Josefína zanechala své příbuzné, aby si užívali rodinnou pohodu, a zamířila do pokoje, který jí Nela přidělila. Byl zařízený podobně jako u manželů Dostálových. Postel, televize na zdi, stolek, dvě polstrovaná křesílka a skříň. Obrazy chyběly. O ty by se v nejbližších měsících měla postarat Josefína – pokud se osvědčí jako umělkyně hodna vkusu Kryštofa Oplta.

Přistoupila k oknu. Její pokoj, podobně jako ten manželů Dostálových a Andrey Kolins, se nacházel na jižní straně mlýna. V téhle chvíli nebylo pro samé sněžení vidět na metr, ale věděla, že dole pod ní se nachází terasa a ještě níže betonové koryto náhonu. Na terasu vedly dveře z obývacího pokoje s krbovými kamny, hned vedle bylo okno z místnosti, kde malovala, a ještě dál – pod Andreiným pokojem – byla Opltova pracovna, ze které se dalo na terasu vyjít rovněž. Celé tohle sídlo bylo tak trochu předimenzované. Tušila, že v podkroví budou další prostory. Pokud ovšem umolousaný Svátek nepřespává v tom svém prorezlém samohybu, paní Šimečková v kuchyni a řidič Kalina stočený do klubíčka u nohou svého pána.

Usmála se. Nebýt toho, že někdo hodlal zastřelit někoho z přítomných – včetně jí –, docela by se touhle situací bavila. Opřela čelo o studené sklo. Klička, kterou se okno zavíralo, však nečekaně povolila, a ona si vzápětí uvědomila, že leží hrudníkem na zasněženém parapetu. Oslepily ji bodavé krupičky sněhu. Bleskově se vzpamatovala z leknutí a okno rychle zabouchla.

„Fujtajbl,“ vydechla, když se obrátila zpět do místnosti. Bylo nad vší pochyby jasné, že pokud chtěl někdo zabít ji, má o práci míň, protože ona to s přehledem v následujících hodinách zvládne sama.

A to i s oblečením, které jí půjčila Nela. Tmavé úzké kalhoty měly švih, bleděmodré triko nesporně také, ale vše bylo minimálně o dvě čísla menší. Zachránil ji ale pružný materiál a ona se do té krásy nakonec úspěšně narvala. Za podmínky, že přestane dýchat.

Špek na břiše je jako tchyně, drahoušku, zbavíš se ho jen tím, že budeš ignorovat tučná a nezdravá jídla. Je to běh na dlouhou trať, ale když k tomu přidáš každodenní sex se svým manželem, špek zmizí a tchyně odjede.

„Rada nad zlato, babi,“ hekala Josefína. „Tchyně leží na Olšanech, exmanžel odtučňuje jinou dámu a milenec je v ryti.“

Baleríny, které našla u postele, ani nezkoušela. S vypětím všech sil se pro ně ohnula a bosa se vydala hledat paní domu.

Seběhla po dřevěných schodech do přízemí. V hale bloumal Jan Svátek a cosi si brblal pod vousy. Byl divný, a ona se ho rozhodla ignorovat. Otevřenými dveřmi do obývacího pokoje zahlédla strážmistra Švece. Právě zpovídal Bena Tobiase. Pan brejlička se před ním kroutil, jako by měl hemoroidy, a neustále hovořil. Pohled, který na ni strážmistr vrhl, pozbyl své předchozí důstojnosti. Dokonce se jí na okamžik zdálo, že policista prosí o pomoc. Nechala ho osudu, zaklepala a vešla do kuchyně.

Osazenstvo, které bylo uvnitř, na okamžik ztichlo. U stolu plného všelijakých pochutin seděl Roman Martinovský se svojí sestrou Nelou. Hospodyně paní Šimečková stála u kuchyňské linky a krájela veku. Místností se vznášel odér česneku a čerstvě uvařené kávy.

„Neruším?“ zašvitořila Josefína.

„Vůbec ne,“ odpověděla Nela a položila na desku stolu hrnek, který právě nesla k ústům.

Josefína zvedla baleríny do Nelina zorného pole. „Musím vám je vrátit. Jsou jak pro Popelku.“

„No ba,“ prohlásila hospodyně. „Paní Nela má chodidla jak holčička.“

Roman Martinovský na ni přestal zírat a zakousl se do chlebíčku. Josefína mimoděk polkla a přejela zrakem po studeném bufetu. Zastavila se u koláčků, domácího štrůdlu, mini zákusků a čokoládových pralinek. Tohle bylo učiněné mučení.

„Najdu vám něco jinýho,“ zvedla se Nela, ale Josefína ji zarazila.

„V pokoji u barev mám tenisky.“

„Ty hory se vám docela povedly,“ řekl Martinovský a popadl další chlebíček.

„Díky,“ přešlápla na místě jako školačka. Něco jí říkalo, že mluví o obsahu jejího dekoltu, a ne o panoramatech na zdi.

„Ale vy tu stojíte bosa,“ zvolala paní Šimečková. „Nechcete udělat kafíčko? Po té hrůze, co jste zažili venku…“

„Docela bych si s chutí jedno dala,“ přiznala se Josefína.

„Přisedněte si k nám,“ pozvala ji Nela.

Roman si přisunul blíž tác, ze kterého se živil. Podle muskulatury, jež se mu rýsovala pod tenkým svetrem, odhadovala, že takových zbaštil už pět. I s tím plechem.

„Já vám to nesním,“ usmála se.

„Musíte to bratrovi prominout,“ opáčila Nela. „On je trochu neandrtálec, viď?“ žduchla ho do ramene.

„Mám hlad,“ polkl.

„Když tak přidělám,“ řekla paní Šimečková. Otevřela skříňku kuchyňské linky a vyndala hrnek. O pár minut později, které přítomní strávili v trapném tichu, postavila před Josefínu kávu. „Mlíčko jsem vám tam s dovolením dala a cukr je na stole.“

„Děkuju, jste skvělá.“

„Paní Šimečková je poklad,“ pochlubila se Nela. „Když to tu Kryštof začal vloni budovat, nevěděla jsem, kam dřív skočit. Našly jsme se přes inzerát.“

Hospodyně zčervenala až po kořínky své mahagonově lesklé ondulace. „Kafíčko vám chutná, paní Divíšková?“ utřela si ruce do zástěry.

„Je vynikající,“ Josefína obdařila hospodyni zářivým úsměvem.

„Kde vůbec je?“ Roman spolkl poslední sousto a odsunul tác.

„Pan Oplt.“

„S tím strážmistrem,“ odvětila jeho sestra.

„Měl jsem pocit, že šel nahoru. Leštit Kolínkový klícku.“

„Nebuď vulgární,“ řekla.

Josefína na ni mrkla přes okraj hrnku. Jestli by někdo měl hrát poker, pak určitě Nela Martinovská. Josefína strávila prací na obraze ve mlýně nějaké to odpoledne, ale za tu dobu nezažila ani jednou, že by partnerka Kryštofa Oplta projevila jakékoliv emoce.

Nechápala to. Nele nemohlo být více než pětadvacet let. V jejím věku poletovala mezi fakultou, ateliérem, Vincentovou školkou, uměleckou kavárnou a dětským hřištěm ve stavu lehkého vyšinutí smyslů způsobeného malým synem. V té době se buď smála jako pominutá, nebo si zoufale rvala vlasy.

„Dejte si něco ke kafíčku,“ pobídla Josefínu paní Šimečková.

„Štrůdl jsem pekla sama. A jsou tu i koláčky. Z kynutého těsta.“

„Vzala bych si ten štrůdl,“ nenechala se Josefína pobízet a natáhla se pro jablkový závin. „Na kynutý mě moc neužije.“

„A to mě zas jo,“ nadnesl Roman Martinovský, jako by se nechumelilo. „Rubens, Rembrandt…“

„Zajímáte se o barokní umění?“ nenechala si jeho netaktnost líbit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo maže, ten jede.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.