James Welch

Smrt Jima Loneyho

Akropolis 2019

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR.

James Welch / The Death of Jim Loney

Copyright © James Welch, 1979

© Translation Jiří Kaňák, 2019

© Cover Illustration Jiří Grus, 2019

© Graphic & Cover Design Stará škola, 2019

© Filip Tomáš — Akropolis, 2019

ISBN 978-80-7470-250-1

ISBN 978-80-7470-251-8 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-252-5 (ePUB)

Obsah

Část první

Část druhá

Část třetí

Ach, mít tak koně
a odcválat za zpěvu k někomu,
koho snad milujete,
do srdce veškeré prostoty a klidu světa.
Cožpak to není jako příležitost,
kterou člověku dopřává život sám?

Malcolm Lowry
Pod sopkou

Část první

1 /

Loney sledoval zablácené chlapce, jak do sebe narážejí, a vybavila se mu pasáž z Bible: „Přestaňte už s člověkem, který nemá než dech svého chřípí. Jakoupak má cenu?[1]“ Chlapci se posbírali ze země, někteří se vraceli na taktickou poradu, jiní stáli s rukama v bok a sklopenými hlavami. Déšť neustával, nebyl už ale tak hustý. Za obloukovými lampami byl svět zahalen do tmy. Zářivé přilby se znovu sešikovaly a znovu srazily, tentokrát o kousek dál v poli. Zaznělo několik klaksonů. Loney si už na nic jiného z Bible nevzpomínal a překvapilo jej, že mu ten verš vůbec přišel na mysl.

Hra měla úroveň jen do chvíle, než začalo pršet, někdy ve třetí čtvrtině. Ten den pršelo už podruhé a déšť rozbředlé podzimní hřiště úplně smazal z povrchu.

„Ten kluk ale umí běhat,“ poznamenal muž vedle. „Je rychlej jako kůň!“

„To je fakt!“ řekl jiný. „Kdo to je?“

„Nevidím číslo.“

„To je Eckland,“ odpověděl první muž.

Loney pokročil dopředu a zašilhal do bledého světla. Muži nemluvili k němu, ale tak to mělo být. Déšť nebyl chladný.

„Kolik timeoutů ještě máme?“

Drobný chlapík vytáhl z kapsy poznámkový blok. „Jsme v háji. Už jenom dva.“

„Kruci, Carle, to mi ani neříkej.“

„Jsme zatraceně v prdeli. Co tak asi stihnou za čtyřicet vteřin?“

„To je spousta času, Harve. Aby ses nedivil.“

Loney pohledem zkontroloval výsledkovou tabuli: 13:6. Touchdown a bod navíc by skóre srovnaly. Vypadalo to, že Harlemu se touchdown podaří. Hrálo se poblíž brankové čáry. Pak k tomu skutečně došlo a rozhoukaly se klaksony a časomíra se zastavila. Na druhé straně hřiště roztleskávačky vykopávaly nohama a hopsaly a při tom si držely nad hlavami dlouhý pás igelitu. Na hrací plochu vběhl vysoký hubený hráč a v ruce držel podstavec pod míč. Na nohách měl obutou jednu černou a jednu bílou botu. Jeho dres byl bez poskvrnky.

„Ach jo, já se poseru. Budou kopat do tý podělaný meruny.“

„Však počkej, Harve. To půjde.“

„Sklapni. Vím, co vím.“

„Kdo je to?“

„Mladej Cutler.“

„A do prdele — a kruci.“

Ale byl to falešný kop. Holder[2] sebral míč ze země a začal obíhat doprava. Kicker[3] běžel hned za ním a poskakoval při tom jako hubený pták. Hráči Chinooku se stáhli od čáry, aby bránili koncovou zónu. Holder se náhle zastavil a napřáhl ruku a hubený hráč do něj naběhl. Oba se složili do bláta a vypadalo to, že míč zůstal viset ve vzduchu, pak šel k zemi i míč a dopadl na záda hubeného hráče. Ten se převalil, přitáhl si jej do klína a zůstal bez hnutí ležet.

Loney se podíval na Harva, ale Harve si svou velkou farmářskou rukou zakrýval obličej. Neviděl nic. Vypadal jako na pohřbu.

2 /

Loney kráčel nocí plnou kouře. Bez lidí a světel byl déšť chladnější. Loney krčil rameny, aby si je zahřál. Zastavil se a zapálil si cigaretu a ohlédl se směrem k hřišti. Reflektory už nesvítily a Loney slyšel řev motorů závodících aut. Bydlel dva bloky od fotbalového hřiště a cítil kouř z kamen na dřevo opevněných proti noci a dešti.

Kolem prosvištěla čtyři auta, klaksony houkaly, lidé ječeli. Z okýnka pickupu se vyklonila dívka a vykřikla: „Do toho, Big Orange![4]“

Byl první říjnový týden a už tři dny bez ustání pršelo. Těm třem předcházel jeden hezký den a tomu ještě celý dlouhý deštivý týden. Loney pracoval pro jednoho farmáře na severu a pomáhal s letní orbou, ale déšť vyhnal lidi z pole a jemu to nevadilo. Toho jediného pěkného dne farmář zaskočil k Loneymu domů, aby mu oznámil, že má druhý den přijít do práce. Když se ale znovu rozpršelo, Loney se usadil u kuchyňského stolu a jen se díval ven. Při žních si vydělal dost, aby nějaký čas vyšel. Nepotřeboval toho moc a ani svým potřebám nepřikládal velký význam.

Bylo ještě brzy a Loneymu se nechtělo domů. Měl chuť vyrazit do města a něčeho se napít. Ale protože ven v poslední době moc nechodil, musel si promyslet kam zajít. K barům to byl ještě celý blok a boty už měl od deště úplně promočené. Na okamžik zaváhal. Doma byla láhev vína, ale raději by si dal panáka whiskey, která ho pořádně zahřeje. Napadlo ho, že zaskočí ke Kennedymu, ale tam mohl narazit na svého otce, takže nakonec zamířil do baru U Vojáka.

Když se blížil k rozzářeným barům, znovu si připamatoval onen verš z Bible. Bibli naposledy držel v ruce před patnácti lety. Přemýšlel, proč se mu vybavila právě tato pasáž. Měla něco společného s hráči, lidmi okolo, jím samým? Dospěl k názoru, že ten citát ve skutečnosti zněl jinak, že si jej špatně zapamatoval. Nedávalo mu to smysl.

Šel a uvědomoval si, že vidí věci jinak, a vzpomněl si, že tak tomu bylo i na fotbale. Jako by byl vyčerpaný a ospalý, a přitom měl hlavu čistou. Vnímal věci kolem sebe — stromy, vrhající stín, lesknoucí se chodník, tmavě zbarvenou kočku, která zmizela ve tmě. Kouř z hořícího dřeva ho obestíral už řadu dní a on si připadal omámený a cítil vlhké listí ve strouhách. Viděl a cítil tyto věci a zatočila se mu hlava a pomyslel si: Nic neslyším, to ticho je jako smrt, a neslyšel déšť. Pršelo a déšť padal neslyšně. Noc se třpytila vůní dýmu z hořícího dřeva.

3 /

Bar byl plný, ale nebylo narváno. A na páteční desátou hodinu tady bylo ticho. Loney se s rozpaky prodíral kolem baru. Mladý pár se podíval jeho směrem, ale z prázdnoty jejich výrazů čišela lhostejnost. Vedle mladíka našel prázdnou barovou stoličku a usadil se na ni.

Barman, vytáhlý indián jménem Russell, se na něj zadíval a utíral si přitom ruce do barové utěrky. „Osamělej jezdec,“ utrousil.

„Jak to jde?“ zeptal se Loney.

„Jako obvykle. Obšťastňuju ženský.“

„To je rachota,“ řekl Loney.

„Co to bude?“

„Bourbon — s kapkou vody.“

„Že ses taky vyhrabal na světlo.“

Loney si promnul čelo. Bylo vlhké. Uvelebil se a čekal na drink. Nebyl U Vojáka od minulého června, od Chuckwagon Days, kdy ten tlustý státní úředník proletěl výlohou. Sklo v ní pořád chybělo, nahradila ho velká překližková deska. Někdo na ni načmáral rtěnkou: UČIŇ MŮJ ŽIVOT POMALEJŠÍM, PANE.

Russell postavil Loneyho sklenici na barový pult. Před pár lety spolu obráželi bary, ale to už bylo pryč. Teď je teď, pomyslel si Loney a vypil polovinu sklenky. Byl to skoro čistý bourbon.

„Sedl?“ zeptal se Russell.

Loney se napřímil, sklonil hlavu a čekal, dokud se pálící uzel neusadí v žaludku. Pak polkl a sáhl do náprsní kapsy pro cigarety.

Russell si utíral ruce do barové utěrky a pozoroval jej. „Chceš trochu vody?“

„To je dobrý. Ježíši Kriste, už je to v pohodě.“

Russell se zasmál. Neměl Loneyho rád. Nikdy ho neměl rád a nedokázal říct proč. Neměl Loneyho rád, ani když spolu vyráželi na tah, a to jej vždycky mátlo. Kdyby v tom byla ženská, kdybysme se porvali o ženskou, říkal si Russell, chápal bych to. Ale ženská v tom nikdy nebyla. Když spolu pili, pili jako chlapi, kteří se nemají rádi. Pili tiše, ale napjatě, žádný tomu druhému nepřál nic zlého ani dobrého, jen aby přežil do příště. Jedinkrát, kdy opravdu o ženskou šlo, vyhrál Russell. Odvezl si ji domů a opíchal. Ale i tehdy bylo zřejmé, že ji dostal bez boje, že Loneymu na tom vlastně nezáleželo. A možná na Loneym nenáviděl právě to, že z něj pořád cítil nezájem. Vítěz Russell byl za pitomce.

Ale Loney mu nikdy nic hrozného neprovedl a právě teď Russell nad tím promáčeným chudákem, který se pokouší zapálit cigaretu navlhlými sirkami, skoro pociťoval lítost. Naklonil se přes bar a škrtl zapalovačem. „Byls na fotbale?“

Loney vtáhl kouř a přikývl.

„Bylo to moc zlý?“

„Třináct dvanáct.“

„Pro ně?“

„Jo.“

„Kruci, to je o prsa. To ti teda povím.“

„O skalp.“

„Jo, o skalp.“

Oba se zasmáli. Byl to indiánský vtip.

„Co teď děláš?“ zeptal se Loney. Rukou si shrábl mokré vlasy z čela.

„Dlabu, co mi žena navaří, a kynu.“ Russell se pěstí udeřil do plochého břicha. „Víš, že jsem se oženil? Estelle Pipe? Skoro před rokem.“

„Blahopřeju.“

„Měl bys to zkusit.“

„Možná jo.“

„Žádná samohana. Nejlepší rok mýho života.“

„Blahopřeju.“

„Máš ženskou?“

„Jo.“

„Fakt?“

Loney přikývl.

„Jak se jmenuje? Znám ji?“

„Ne, nejspíš ji neznáš.“

„Proč ne?“

„Nechodí sem.“

„Něco jí tady nevoní?“

„Je to učitelka.“

„Ó.“ Ale Russell mu nevěřil. Nevěřil, že má Loney ženskou, a to jej vytáčelo. „Slyšel jsem od Sylvestra, že děláš pro starýho Gronabecka.“

„Dělal jsem, ale vyhnal nás déšť.“ Loney začínal mít chuť na další hlt bourbonu.

„Měl by sis najít pořádnou práci.“

„To je pravda.“

„Měl bys ji chvíli dělat, ne jen o ní přemejšlet.“

„Možná.“ Loney zvedl obočí.

A Russellovi ho bylo trochu líto. „Makat pro tydle farmáře není od věci. Pracovní doba je suprová.“

Loney se zasmál a polkl whiskey. Russell se taky zasmál. Teď už mu mohl koupit drink. Nejsme špatný, ani jeden, jen stojíme proti sobě, to je všecko.

U Vojáka té noci nebyl nikdo špatný, noc byla nakonec hlučná a velmi dlouhá.

4 /

Rhea se otočila na záda a vzdychla a místnost byla plná slunce. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že dnes je sobota a že se prokousala dalším týdnem. Znovu pocítila chuť do života. Nestalo se jí to už dlouho, ne že by její dosavadní život byl špatný, byl jen nejasně prostoupen nespokojeností. Neklid se v ní rozprostřel jako cár zimní mlhy a ona se domnívala, že je to začátkem zimy v chladné zemi. Ale včerejší sníh jí zlepšil náladu a současně ji připravil na divoké měsíce, které ji čekají, a poslední stopy špatné nálady sežehlo toho dne slunce. Zřetelně pocítila svou lidskost.

Prohlížela si obrázek na zdi nad postelí. Byla to reprodukce obrazu dívky s oranžovými vlasy a černými šaty.

Častokrát si ji ráno prohlížela, ale časné slunce na ni dnes vrhalo nezvyklé světlo a ona se rozhodla, že to je pravda. Muž, který jí obrázek věnoval, tvrdil, že ta dívka vypadá úplně jako ona. Dnes poprvé dlouhý krk, štíhlý obličej, a dokonce i vlasy, i když odlišné barvy, vypadaly skutečně jako její vlastní. Ale až v očích našla podobnost, která ji opravdu mátla. Na těch očích bylo něco orientálního a ona by si nikdy nepomyslela, že její oči mohou být právě takové. Navíc ty oči byly tmavé, matné, zatímco její byly zelené a hluboké. Živé, napadlo ji. Proč vždycky malují takové ženské bez šťávy? Ale bez šťávy jsem byla posledních pár týdnů i já. Tady je možná ta podobnost. Dvě ženské bez šťávy čekají, až se něco přihodí.

Hodiny na rádiovém budíku ukazovaly 9:03. Vešla do koupelny a rozsvítila světlo nad zrcadlem. Bez rtěnky, stínů a řasenky se té dívce podobala méně, než si představovala. Začala si svlékat župan, aby se podívala na své tělo, ale řekla si: To je hloupé, nutí mě k tomu holka na kusu kartonu. Přesto župan na jedné straně poodhrnula, aby si prohlédla rameno, které bylo hladké a bílé a opravdu trochu vypadalo jako odhalené oblé rameno té dívky. Udělala na sebe obličej. Aspoň já mám šťávu. A velké bílé zuby. Mohla bych se prokousat stromem. „Grrr.“ Překvapovalo ji, když ji přátelé, zvláště muži, přesvědčovali, že má nádherné zuby. Vždycky cítila, že na její ústa jsou trochu moc velké. A poněkud křivé. Občas, když někdo hovořil přímo k ní, měla dojem, že se jí rozevírají rty, a začala si uvědomovat své zuby a nedokázala se soustředit na slova. Své zuby považovala přinejmenším za výstřední.

„Je mi dvacet devět let,“ řekla a žínkou si otřela obličej.

Vklouzla do šatů a přešla do kuchyně postavit vodu na čaj. Pak si u vchodových dveří vyzvedla noviny. Cesta už byla černá a místy osychala. Co je to za divnou zemi.

A myslela na včerejšek. Na pozdní odpoledne, kdy navštívila Loneyho v jeho domě a hrubě mu vynadala, když jej našla s láhví vína a napůl opilého. Nic neříkal a ona se rozhodla odejít, možná nadobro, pak ale vyhlédla z okna a uviděla velké, těžké vločky. Vyhrkla: „Ach, podívej!“ a společně pak pozorovali, jak sníh v soumraku modrá. Když se mu prsty probírala vlasy, znovu uslyšela tikot hodin. A vzpomněla si na žlutě omítnutý katolický kostel přes ulici, velký a hrozivý jako loď na rozbouřeném moři. A ty čtyři javory jasanolisté na bulváru, kde se temně kroutily na pozadí šedého nebe. Rhea sledovala, jak se první letošní sníh hromadí a pokrývá vše malé, a pomyslela si, že nikdy neviděla nic krásnějšího.

Dotkla se svých světlých vlasů, ostříhaných stejně nakrátko a téměř stejným způsobem jako Loneyho, a zklamání, že první sníh taje a odtéká korytem, mírnilo zářivé slunce a drsný hlas straky v koruně stromu přes ulici.

Uvařila si čaj a ohřála anglický muffin a odnesla si to vše do obývacího pokoje, kde se usadila na rohožku orámovanou slunečním svitem. V novinách nalistovala předpověď počasí a prstem sjela po názvech měst až k Dallasu: 28 °C a 17 °C. Na tuto dobu tam bylo teplo. Zkusila si představit, co právě dělají její rodiče. Posnídali už před několika hodinami. Vstávají každý den za svítání. Sobota. Otec je teď pravděpodobně někde venku a střílí na hliněné holuby. Hloupý sport. A matka? Nejspíš sedí na sluníčku a čte noviny nebo pracuje na jednom ze svých akvarelů.

Většinou ráno, když si četla o počasí v Dallasu, Rhea zatoužila po oněch horkých, suchých dnech, po těch prázdných odpolednech naplněných sluněním nebo nakupováním nebo výlety do Fort Worthu a k babičce. Milovala Fort Worth. To město se všemi těmi starými budovami, ohradníky a muzei mělo duši.

Rhea usrkla čaje a vyhlédla posuvnými prosklenými dveřmi, kterými se vycházelo na malou terasu. Vzpomněla si na poslední výstavu, kterou navštívila v zadním křídle Muzea Amona Cartera. Byla to výstava moderního kovbojského umění, především plastiky. Většina vystavených děl byla zábavná a současně poměrně vážná, ale jí se nejvíc líbil saloon. Byl to opravdový saloon a návštěvníci mohli projít primitivními lítačkami a ocitnout se v jiném světě. Cítila hnůj a zaujalo ji rudé neonové srdce blikající v temnotě nad barem. Z jukeboxu se linul nářek osamělého kovboje se zlomeným srdcem. Na baru byly rozestaveny láhve od piva Lone Star a Pearl a popelníky přetékaly nedopalky a v rohu stála rozválená postel s obrovskou hromadou špinavého prádla uprostřed. S přítelem, kterého tehdy, jak se domnívala, milovala, ztichli a nechali hudbu a hnůj plnit jejich smysly. Pak se na sebe podívali a rozesmáli se. Smáli se, dokud jim nedošel dech, a pak se objali a Rhea si v ten okamžik pomyslela, že její život je dokonalý.

Když ale vyšli do bílého světla muzejního vestibulu, jako mistral ji dostihla stará nespokojenost a ona si připadala prázdná. Ten pocit ji pronásledoval již delší dobu, od chvíle, kdy na jaře dokončila Jižní metodistickou univerzitu, odkud si odnesla titul M.A. Neměla ani ponětí, kde jej uplatní.

Podívala se na talíř. Muffinu se ani nedotkla a máslo ho rozmáčelo. Vstala a přešla do kuchyně. Koberec byl prohřátý sluncem. V šuplíku našla nějaké cigarety a jednu si vzala. Kouřila málokdy, ale vzpomínky ji rozrušily.

V obýváku si pak cigaretu zapálila velkým zapalovačem z křišťálového skla. A vzpomněla si na svého přednášejícího, docenta na literatuře, který ji seznámil s Montanou. Od dětství trávil v Montaně každé léto. Na rodinném sídle u jezera Flathead. Vyprávěl Rhei o modrých horách, zelených řekách a malém letním divadle v Bigforku a o Národním parku Glacier. Dal jí adresu v Heleně, kde se mohla doptat na nějaké učitelské místo. Přestože se znali velmi povrchně, vytušil její neklid. A tak napsala. A teď byla tady. A byla tady už dva roky. Ale místo letních divadel a hor a národního parku ji čekala země, která se celá skládala jen z oblohy a rovinaté krajiny. Ocitla se v zemi velkého nebe. Doslova.[5] Nebýt hor Little Rockies a Bearpaw, malých pohoří jižně od Harlemu, nic by nenarušovalo tu hnědo-modrou linii horizontu. Co se týče letního divadla, bylo tady kino, které dávalo filmy Walta Disneyho a dobrodružné snímky. Nebyl to konec světa, řekla by její babička, ale bylo možné na něj dohlédnout. Tehdy to ale prohlásila o Fort Worthu.

Rhea si lehla a zavřela oči. Slunce bylo ohromné a ona doufala, že Loney se dnes bude cítit dobře. Naslouchala, jak kapky tajícího sněhu dopadají na terasu. Byla sobota a slunečno a Rheu znovu prostoupil ten pocit životní síly, předzvěst něčeho nadcházejícího.

5 /

Loney se právě česal, když uslyšel klepání. Vrátil vlasový olej do lékárničky a zhasl světlo. Koupelna se nacházela na stinné straně domu.

Otevřel zadní dveře a v nich stála Rhea s rukama v bok. „Co se stalo?“ zeptala se a pohodila hlavou směrem k popelnici. Byla převržená a pás odpadků se táhl podél celé jedné strany domu.

Zamračil se. „Zatracení psi,“ řekl.

„Měl bys o nich mluvit líp, ty zvíře.“

„Obludy,“ přisadil si Loney.

„Sám jsi obluda.“

„Pojď dál.“ Ustoupil a nechal ji projít.

„No teda! Co se děje? Je to tady jak ze škatulky!“ Rhea chodila po kuchyni a prstem přejížděla po pracovním stole a policích, nahlížela do rohů i pod stůl. „No teda, kdo ti maluje? Chci ho taky!“

„Charles — Charles z Harlemu.“ Ale Loney byl šťastný a zakřiknutý. „Dáš si kafe? Mám jenom instantní.“

Ale Rhea dál kroužila po malé kuchyni. Vypadalo to, že něco hledá. Nakonec na něm spočinula pohledem. „No a co teprve ty! Učesal ses. A oholil.“ Položila si ruku na prsa. „A dokonce ses vykoupal?“

Loney přikývl. Její hebký jižanský hlas začal zpívat a to ho mátlo. Nevěděl, zda si jej náhodou nedobírá. Tak jako tak mu to nevadilo, protože se cítil dobře a byl rád, že přišla.

„Uděláš mi kafe?“ zeptala se. Ale pak jej políbila. Kuchyň byla tichá a prosluněná. Pak se od něj odtáhla a řekla: „Trochu toho starého dobrého kafe, které tě tak proslavilo?“

„Hezky voníš.“

„To je Charlie,“ nadechla se.

„Charlie z Harlemu?“

„Parfém,“ povzdechla si.

Kávu pili na zadní verandě usazeni na sluníčku. Swipesy ležel mezi nimi a spal. Swipesy byl Loneyho pes. Byl už velmi starý a hluchý. Rhea jej hladila po hlavě a několik minut seděli mlčky. Pak se otočila k Loneymu a řekla: „Dneska jsi tak krásný. Tak zatraceně nádherný.“

„Díky,“ odpověděl Loney.

„Někdy jsi tak nemožně rozkošný. Občas mám pocit, že bych se do tebe nejraději zakousla.“

„Můžeme jít dovnitř,“ navrhl Loney.

„Miluju tvoji snědou kůži a tmavé vlasy, tvůj ušlechtilý temný profil. Někdy mi připomínáš chrta. Nevadí ti to?“

„Chceš se mi zakousnout do ruky?“

„Chci ti prokousnout hrdlo,“ zavrčela.

„Vše, co mám, je tvé.“

„To je písnička, ty vejtaho.“ Usrkla kávy. Byla z půlky zalitá mlékem a sotva teplá. „Dnes se cítím úplně dokonale. Díky, že jsi tak… ve formě.“

„Potěšení je na mé straně.“

„A tak galantní. Dnes jsi mým jižanským gentlemanem.“

Loney se na ni podíval. Pohlédl jí do očí a podivil se. Někdy měly barvu tyrkysu a překvapoval ho jejich chlad, ale světlo toho rána jim vtisklo teple zelenou barvu vojtěšky a on byl zaskočen jejich hloubkou a vlastním štěstím.

„Pojďme se projet. Znám pěkné místo,“ řekla.

„Ne do Havru.“ Někdy v sobotu jezdili do Havru na odpolední promítání.

„Tam.“ A ukázala k horám Little Rockies. Z verandy z nich viděli jen malý kousek.

„Opravdu?“

„Jenom nám to prospěje. Nakrmíme starouše Swipesyho a pak zaskočíme k Buttreyovi pro nějaký sýr a láhev dobrého bílého vína. Vezmi si bundu. Já nakrmím Swipesyho. Vím co a jak. Rajčatová polívka, že?“ Vstala a oprášila si vzadu džíny. Toho dne chtěla úplně všechno.

6 /

Seděli v Rheině kombíku v olšovém hájku z dohledu hlavní cesty. Na kapotě spočívaly tři žluté listy. Snědli bochánek camembertu a vypili nějaké víno a teď se cítili lenošivě.

„Kde se tady vzaly ty listy?“

„Spadly z tamtoho stromu.“

„V listopadu?“

„Čekaly na nás.“

Seděli a pozorovali temné mraky, které se náhle objevily nad východním okrajem kaňonu. Připlouvaly rychle a táhly jižním směrem.

„Myslíš, že bude sněžit?“

„Něco se nejspíš přižene. Nevím.“

„A jak se jmenuje tenhle kaňon?“

„Misijní.“

A jak se jmenuje ta misie tam za námi?“

„Svatýho Pavla? To je zvláštní, nepamatuju si. Hrávali jsme proti nim basket.“

„A vyhrávali jste?“

„Nebyli moc dobří. Je to malá škola.“

„Miluju to tady. Je tady takový klid. Myslíš, že sem vůbec někdo chodí?“

„Lovci, piknikáři. Na divoký třešně.“

„Co kdybychom si tady postavili chatu. Můžeme skácet tyhle staré stromky. Postavíme si srub a ty můžeš chodit na lov. Jako tvoji předkové. Můžeš si mě obléknout do kožešin. Jsou tady nějací hranostajové?“

„Lasičky. V hranostaje se mění v zimě.“

„Myslíš někdy na své předky?“

„Na který?“

„Na kterékoliv. Ach, ty se tak máš, že máš dvojí předky. To je tak úžasné, jeden den indián, druhý den běloch. Na co máš zrovna chuť.“

Zatímco hovořili, mraky ukryly slunce a v autě se začalo ochlazovat. Loney se zamyslel: Bylo by fajn, kdyby to tak fungovalo, ale lepší by bylo bejt pořád jen jedním, nebo druhým, mít jen jedny předky. Bylo by fajn myslet si, že jste jedno, nebo druhý, indián, nebo bílej. Cokoliv by bylo lepší než bejt míšenec.

„Jak se cítíte teď, pane Loney?“

A Loney ji přitáhl k sobě. Byl vděčný, že jej Rhea nenutí být čímkoliv. Jen být tady. Políbil ji a objal a její malá prsa se mu jemně třela o hruď. Ve stísněném prostoru na předním sedadle ji svlékl a ona rozepnula knoflíčky na jeho košili a odepnula přezku pásku. Studenými prsty ho hladila po hrudi a on už nemyslel na své předky. Odsunul se od volantu a ona na něj obkročmo nasedla s tváří přitisknutou k jeho uchu. Byla spokojená, dokonce ospalá z vína. Zavřela oči a nasála vůni jeho vlasového oleje, a když oči znovu otevřela, spatřila zadním oknem jelena. Byl to veliký jelen, bez paroží. Stál bokem, hlavu otočenou přímo k autu. Rhea viděla, jak zatřepal pravým uchem, pak zvedl zadní nohu, aby se poškrábal. Téměř vykřikla, ale byla ospalá a cítila, jak si ji Loney rukou tiskne do klína. Zavřela oči, protože se mu chtěla odevzdat, a zavřela oči, protože byla ospalá a nechtěla nic prozradit. Políbila jej na krk a cítila jej uvnitř sebe a pomyslela si: Jednoho dne mu to řeknu. Pro tuto chvíli to však bylo její největší životní tajemství.

7 /

„Nikdy jsem o tom doopravdy nepřemejšlel. Bylo to tak dávno a byl jsem ještě malej. Prostě odešel. Bylo to fakticky takhle prostý — dneska tady, zejtra pryč. Myslím, že Kate to zasáhlo víc, protože byla starší. Byla dost stará na to, aby od něj mohla něco očekávat. Myslím, že se moc jako otec nechoval. Muselo mi bejt tak devět deset, když se vypařil. Jednou v noci šel někam pít a dalších dvanáct let jsme ho neviděli. Kate bylo tehdy okolo patnácti a už se o mě nějakej čas starala.“

„A co vaše matka?“

„Nebyla. Odešla, když mi byl rok. Kate si na ni trochu vzpomíná. Aspoň to tvrdí. Byla to indiánka z okolí Hays, možná patřila k Westwolfům. Kate si myslí, že se nějakej čas po svým odchodu zbláznila. Neznal jsem ji.“

„Dáš si sklenku vína?“

„Ne, musím mluvit. Když si dám víno, odpadnu. Stává se mi to teď rychle. Myslím, že bych měl raději mluvit. Takže otec odešel, když mi bylo devět nebo deset. Dodnes netuším, kam tehdy zmizel, ale byl pryč dvanáct let.

Pak jsem jej jednoho dne uviděl na ulici. Dlouho mi nedocházelo, že to je zrovna on. Na tom člověku bylo něco povědomýho. Nemyslím tím, že by on sám byl povědomej, ale něco bylo na tom, jak se pohyboval. Ne, ani v tom to nebylo. Jen vzhled, myslím. Někoho zahlídneš na ulici a on ti připomene to, jak si představuješ sama sebe.

Nicméně, pak jsem toho chlapa neviděl další dva nebo tři tejdny. Říkal jsem si, že to jenom někdo projížděl. Skoro jsem na něj zapomněl, ale pak jsem na něj narazil znovu. Byl opilej a šel po stejný ulici, po tý před základkou, tak jsem se rozhodl, že ho budu sledovat. Prochodili jsme celý město. Byl snad v každý ulici ve městě, někdy prošel jeden blok několikrát, pak se vydal zpátky do centra, pak zase jinou cestou ven. Nejdřív jsem si myslel, že o mně ví a chce mě setřást, ale na to vypadal moc opile. On se opravdu jen motal sem a tam. Jednou se zastavil pod lampou a rozkašlal se. Málem si vykašlal plíce. Klečel na jednom koleni a skoro se udusil a já jsem se k němu skoro rozběhl. Ale nakonec se uklidnil a znovu vyrazil. Tak jsem se ho držel, až nakonec přešel koleje a zahnul na východ do tý ulice naproti výtahům na obilí a došel až na její konec. Stál tam malej zelenej karavan. Otevřel dveře, otočil se a podíval se přímo na mě, pak vešel dovnitř a zavřel za sebou.“

„Myslíš, že tě poznal?“

„Nevím. Bylo to dvanáct let. Ne, teda ano — ano, myslím, že mě poznal. Ale nejspíš si nebyl jistej. Tak dlouhá doba, ani já jsem si nebyl jistej…“

„Co se dělo pak?“

„Jenom si pamatuju, že jsem tam dlouho stál a zíral na ten přívěs. Myslím, že jsem hledal nějakou výmluvu, abych mohl dojít až k němu a zaklepat na ty dveře. Nevzpomínám si. Vím jen, že jsem odešel, naprosto zmatenej, a bylo mi líto, že se to nikdy nedozvím. Pak jsem dostal skvělej nápad. Běžel jsem do města a začal obcházet bary. Nejdřív jsem zašel k Vojákovi. Za barem byl Sylvester Chase. Popsal jsem mu toho člověka a on ho znal, ale nevěděl, jak se jmenuje. Totéž u Beanieho. Nakonec jsem skončil u Kennedyho a tam obsluhoval Kenny Hart. Když jsem ho začal popisovat, přerušil mě a řekl: ‚No jasně. To je Ike. Tvůj fotr.‘“

„To tě muselo sebrat.“

„Je to čtrnáct let a pořád to mám před očima, jako by se to stalo dnes odpoledne. Pamatuju si, že jsem se posadil a Kenny mi nalil panáka. Pamatuju si, že jsem do něj hodně dlouho jen tak hleděl. Pak jsem se Kennyho zeptal, co dělá můj otec ve městě, a on řekl: ‚Dyť je vodsaď, ne?‘

Čtrnáct let. Za celou tu dobu jsme spolu nemluvili. Čekal jsem, že udělá první krok. Chtěl jsem, aby si myslel, že je ve výhodě a že já pořád nic nevím, ale nejspíš mu to nestálo za to.“

„To je Chablis. Je hodně suché. Možná ti nebude chutnat.“

„Kate s ním jednou mluvila, před třemi lety, když tady byla naposledy. Hrozně se tehdy pohádali. Chtěla, aby uznal, že je náš otec a že nás opustil. Chtěla, aby to připustil. V tomhle je legrační, jak chce, aby se věci vyjasnily.

Ale on neuznal nic. Jenom přestal mluvit. Myslím, že nám zazlívá naši matku. Musíme mu ji nějak připomínat. Myslím, že od něj utekla. Proto se k nám nehlásí. A víš, co je nejhorší? Ani nevím, jak matka vypadá nebo jestli je ještě naživu.“

„Máš jí to za zlé — myslím to, že nefungovala jako máma?“

„Ne. Prostě nebyla, to je celý.“

„A otci?“

Loney pokrčil rameny.

8 /

Jim Loney nevěděl, jak dlouho spal, ale když se probral, byly skoro čtyři hodiny ráno. Venku vítr vířil a metal na kuchyňské okno vločky jako zrnka písku. Podíval se na svého psa a pes se díval na něj.

„Jak se daří, starouši?“

Swipesy zakroutil hlavou.

„Ani mě neslyšíš, ale mám dojem, že chápeš, o co v životě jde. A víš, že seš starej dobrák, že jo? Ano, seš starej dobráckej pes. Tvůj život je čistej, nikdy jsi na sebe nesáh. Chtěl bych žít jako ty, Swipesy. Přeju si, abych byl taky tak chytrej. Bejval jsem. Nebyl jsem žádnej hlupák.“

Swipesy se posadil a strčil čumákem do Loneyho kolene.

„Ale pak jsem si uvědomil, že nic nevím. Vůbec nic podstatnýho. Chápeš to? Chápu to já?“ Loney vyloudil plačtivý úsměv, který se psem nijak nesouvisel.

Hladil Swipesyho, dokud si pes znovu nelehl. Pak lampa na stole zamihotala a zhasla. Loney chvíli seděl a naslouchal větru. Ze ztemnělého pokoje viděl, jak pod pouliční lampou vedle katolického kostela poletuje záplava sněhových vloček.

Vstal a přešel pět kroků k lednici. Šmátral nahoře, dokud nenašel svíčku. Byla to hranatá červená svíčka usazená v plastovém věnci. Už si nepamatoval, kde k ní přišel. Vánoce neslavil od doby, co kdysi žil dva roky s tetou. Pamatoval si, že s ní šel na půlnoční a že pak jedli nějaký pudink. Pokoušel se, jako vždy, vzpomenout si, jak byl tehdy starý, ale neúspěšně. Ten pudink ještě pořád cítil na jazyku a chutnal jako karamelový, ale věděl, že karamelový nebyl. Ta teta zemřela. Jmenovala se Sandra nebo Susan nebo nějak podobně od S. Někdy si s oblibou představoval, že kdyby nezemřela, žil by s ní navěky. Měla ráda půlnoční mše a za ty dva roky taky spoustu mužů. A zcela určitě měla ráda i jeho.

Zapálil svíčku a do ruky vzal dopis od sestry. Četl jej ve žlutém světle a dopis byl plný obvyklých věcí — o práci, společenském životě, dvou mužích, kteří se ukázali jako pitomci nebo sukničkáři, komentovaných prohlídkách míst, na která zavítala, a nakonec obsahoval i nabídku, že mu uhradí cestu do Washingtonu, D.C., a sežene práci. Loney se musel usmát, protože každý dopis za poslední tři nebo čtyři roky nabízel totéž. Ten návrh byl myšlen upřímně, ale Loney si nedokázal představit život na Východě. To by spíš přesvědčila nějakou zebru než jeho. A tak pročítal ty tři stránky s jakousi provinilou pobaveností, dokud nedočetl k poslednímu odstavci, kde bylo v rychlosti naškrábáno jiným, zeleným inkoustem:

Jelikož ses rozhodl neodpovídat na moje dopisy a jelikož tě považuji za Bohem mi naložené životní břímě, rozhodla jsem se udělat si koncem tohoto měsíce týdenní volno a přiletět za tebou. Ráda bych to stihla na díkůvzdání, ale mám schůzku v Arizoně, a až pak poletím do Great Falls a do Havru. Dám ti vědět, kdy mě můžeš vyzvednout. Jede ti auto? Zůstávej ve zdraví. A prosím neříkej tátovi, že tam budu. Asi by se všechno nepředstavitelně zkomplikovalo.

A dopis byl podepsán: S láskou, Kate.

Loney si od svíčky zapálil cigaretu a všiml si, že se mu chvěje ruka. Nebyla to žádná novinka, v poslední době se mu to stávalo poměrně často, jenže nevěděl, jestli to je nějaká fyzická reakce, nebo za to mohou jen cigarety, víno a nedostatek spánku. Zaťal pěsti, až mu zbělely klouby, ale ruce se třást nepřestaly. A znovu, jako té noci po fotbalovém zápase, viděl věci jinak, ale jasně. Svíčka, láhev od vína, dopis před ním, všechny ty věci mu jasně svítily v očích, ale v mysli se mu nezhmotňovaly. Jako by oči a mozek nebyly vzájemně propojeny. A spatřil, jak mu od úst stoupá kroužek kouře, a spatřil ptáka v letu. Stejně jako třas ani ten pták nebyl ničím novým. Zjevoval se teď každou noc. Byl to velký pták a byl temný. Jeho let nebyl ani ladný, ani těžkopádný, a přesto se o něm dalo říct oboje. Někdy mocná křídla bila do vzduchu s elegantní jednotvárností, jindy se zdálo, že údery postrádají rytmus, jako by pták ztratil jakousi svou přirozenou schopnost a byl odsouzen k postupnému pádu. Ale pták pokračoval v letu a Loney jej sledoval, dokud se neztratil v temnotě za plamínkem svíčky.

Loney pozvedl sklenici. Byla z poloviny naplněná vínem. „Tak na něj, na můj ptačí přízrak,“ řekl. V ústech měl stále sucho a víno mu nechutnalo. Cítil se neklidný. Už měsíc přemýšlel nad svým životem. Snažil se myslet na všechny ty částečky, z nichž se skládá chlap, který sedí u stolu a pije víno. Ale nedokázal si pospojovat různé části svého života nebo lidi, kteří do něj vstoupili a zase jej opustili. Někdy si připadal jako člověk, který ztratil paměť a teď pátrá po určité události, osobě nebo okamžiku, jež by vše vrátily zpět, a on ve svém životě našel nějaký řád. Ale bez ztracené paměti byli v jeho mysli všichni lidé a události beznadějně propleteni jako ptačí hnízdo, a tak už téměř měsíc seděl u stolu, pil víno a říkal si: „Fajn, teď hned se vydám nazpátek — budu vzpomínat na včerejšek, minulej tejden, minulej rok, dokud se mi nevybaví všechny moje roky. Pak se podívám vpřed a budu vědět, kam mířím.“ Nicméně dny přibývaly rychleji, než se roky vracely, a on zneklidněl a zesmutněl. Odmítal si ale připustit, že jeho život netvoří víc než prostá realita chlapa, který sedí a pije víno v malém domě kdesi ve světě.

A tak pil na ten ptačí přízrak, který se zjevoval každou noc, a pokoušel se mu přisoudit nějaký význam, ten ale zůstával tak skutečný a prchavý jako víno a cigarety a jeho vlastní život.

Swipesy zakňučel ze spaní a Loney se vzpamatoval. Zvedl dopis a znovu se začetl do posledního odstavce. Koncem tohoto měsíce. Listopadu. Neměl ani ponětí, co je za den. Pokoušel se vzpomenout si na něco, co se stalo, co by mu pomohlo, ale připadl jedině na sníh. A Rheu. Neviděl ji už několik dní, od toho výletu do Misijního kaňonu. Brzy ji zase uvidí. Zase si uklidí a uvidí ji. Na první výročí. Poznali se skoro před rokem na basketbalovém zápase. Prodávala lístky a chovala se velmi odměřeně, protože to nepovažovala za součást svých povinností učitelky angličtiny. Ale pak se omluvila a pár minut si povídali. Loney si lichotil, že ho poznala podle obrázku ve vitríně s trofejemi ve škole. Byl v týmu, který jako jediný z Harlemu vyhrál celostátní mistrovství. Na obrázku klečel vedle Myrona Pretty Weasela, který držel basketbalový míč s nápisem MISTŘI STÁTNÍ B 1958. Ale ona tu fotografii neznala, vlastně si té vitríny ani nevšimla.

O několik týdnů později jej však poznala v obchodě. Nečekaně ho pozvala domů na večeři a tu noc se s ním i vyspala. Překvapilo to oba. Loney nedokázal uvěřit, že by taková krásná žena na úrovni chtěla právě jej, a uvěřit tomu nemohla ani Rhea. Přijela sem na sever, aby unikla mužům. Později mu to i řekla. Připustila, že nejdřív pro ni představoval jen teplo a sex. Smířil se s tím, ale teď, o rok později, už to byl vztah a on na něj kašlal. A ani nevěděl proč.

Listopad. Tento měsíc. Sáhl po obálce a přečetl si datum na razítku: 12. listopadu. Dnes musí bejt patnáctýho nebo šestnáctýho. Plamen svíčky se rozmihotal v náhlém poryvu větru, který zalomcoval zadními dveřmi. Kate tady bude za dva tejdny. Loney si nalil sklenku vína.

9 /

Nevěděl, kdy přišli, věděl jen, že jeho otec tam byl první. Upřeně hleděl do svíčky, když uslyšel škrábání na okenní tabulku. Vzhlédl a uviděl svého otce, jak se šklebí pod vousy. Jeho bledý obličej vypadal v poletujícím sněhu ještě bledší. Zeptal se: „Proč pláčeš?“

A Loney jej pozoroval a tvrdý sníh zasypával sklo mezi nimi.

„No tak, jsem tvůj otec,“ řekl otec.

„Ale já nepláču,“ odpověděl Loney. „Já se směju. Piju víno a směju se. Tohle je oslava.“

„Pláčeš.“

„Ale copak nechápeš, že všechno je k smíchu?“

„Nic na tomhle světě není k smíchu.“

Pak stál Loney vedle svého otce a díval se dovnitř na plačícího muže. „On pláče,“ poznamenal Loney.

„Samozřejmě,“ souhlasil otec. „Vždyť jsem to zrovna říkal. Nevypadá to s ním dobře.“

„Přesto pláče pro nic za nic. To je celej on.“

„Ne,“ řekl otec. „Má důvod. Měl bych to vědět.“

A syn na to: „Pláče nad sebou. Nemá žádnou rodinu.“

A otec nesouhlasil: „To sotva. Pláče pro mě. Já jsem jeho rodina a lituje mě.“

„Ale ty už všechno máš! Nemáš žádný děti. Jsi nejlepší možnej táta…“

„To stačí! Viděl jsem dost, abych věděl, že lituje mě, to mi úplně stačí.“

A ozval se třetí hlas, tlumený a vzdálený: „Pořád myslíte jen sám na sebe. Každý pozná, že mu chybím já, pláče pro správnou věc.“ V temnotě pokoje, kam už nedopadalo světlo svíčky, stála za plačícím mužem drobná postava s plavými vlasy, bílými zuby a zelenýma očima.

„Ale já se směju.“ Muž zvedl hlavu a po tvářích mu stékaly slzy. „Nemám nikoho. Je to oslava.“

A Loney stál vedle svého otce a řekl: „Opravdu pláče.“

„Pročpak?“ Otec zněl pohoršeně.

„A proč?“ Rhea zněla netrpělivě.

Loney si zamyšleně mnul bradu. Zamyšleně si zapálil cigaretu. Pak usrkl vína a víno vybuchlo. „Mám to! Pláče pro nás, pro nás všechny!“

„Jak to?“

„Protože nás nemůže mít.“

„Jak to?“

„Protože jsme pro něj ztracení.“

„Ne!“ vykřikl čtvrtý hlas. „Copak nevidíte, že ten člověk jen touží být sám, aby mohl přemýšlet?“

„Ale on je sám,“ odfrkla Rhea.

„Sám jako ten pták, na kterýho věří,“ odfrkl si otec.

A muž zavzlykal: „Ne, ne, já nejsem sám, ale nepláču pro nikoho. Pláču jen pro sebe. To je jednoduchá věc, kterou jsem se naučil.“

„Vidíš?“ řekl syn. „Pláče jen pro sebe. Je to sobec.“

A Rhea a otec souhlasili.

„Není vůbec sobec,“ řekl čtvrtý hlas. „Jenom… trápí se.“

„Copak to neděláme my všichni!“ vykřikl otec. „Copak já se netrápím ze všech nejvíc? Proti tomu, jak se trápím já, to není nic.“

„Nic!“ vykřikl syn.

„Můžeš si za to sám,“ řekl čtvrtý hlas. „Jestli se trápíš, patří ti to.“

A Loney poznal ten čtvrtý hlas.

„Takhle ty mluvíš se svým otcem,“ řekl otec.

„Zasluhuješ to a víc,“ řekla sestra. „Zasloužíš si žít.“

„Ale proč? Co proti mně máš?“

„Zeptej se jeho.“ A Kate ukázala na Loneyho.

Ale otec se nezeptal. Jen se díval na Loneyho a Loney viděl, jak se mu sníh lepí na vousy. Pak se otci vrátil do tváře ten bledý úšklebek a on do Loneyho rukou vtiskl něco dlouhého a těžkého.

„Tam, kam jdeš,“ řekl, „to můžeš potřebovat.“ Loney sklopil zrak a uviděl tmavě modrou hlaveň a naleštěné dřevo pušky. Pak vzhlédl a otec byl pryč. Rhea byla pryč. Sestra byla pryč. Podíval se oknem a ten muž, který ještě před chviličkou plakal a smál se, teď prsty unaveně zhasínal svíčku.

10 /

Rhea seděla u stolu v jídelním koutě a znovu četla dopis. Bylo na něm něco čistého. Předně byl napsán na stroji a nebyla v něm jediná chyba. A pak jazyk byl rázný, obchodní a směřoval k jasnému závěru. A Rhea se podivovala právě tomu závěru. Byl jediný možný, a přesto zcela odporoval Rheině očekávání: Kate si Loneyho chtěla odvézt s sebou do Washingtonu.

Rhea mnula mezi prsty obojkový náhrdelník z kousků slonoviny. Nosila jej přes černý rolák. Nebyla nalíčená a představovala si, že její obličej teď vypadá stejně chladně jako slonovina.

Její první reakce na dopis byla: Proč by to proboha dělala? Ale už když dopis četla, znala ten důvod. A věděla, že za to může sama. Vždyť to ona napsala Kate. Její adresu si našla na jednom z dopisů na Loneyho stole. Psala Kate, že jí začíná dělat starost jeho pití a ještě víc to, že se straní svého okolí. Rhea napsala, že je jediná, s kým se ještě vídá. Už takhle žil skoro dva měsíce. Sotva kdy opouštěl dům, jen když potřeboval zásoby, většinou víno a cigarety. Podle ní Loney trpěl (a pamatovala si vlastní slova) „krizí duše“. A to je ono, pomyslela si, krize, kterou je potřeba překonat. Koneckonců z chandry se člověk vždycky zase vyhrabe. Ale v dopise vyjádřila obavy, zda mu ještě může prospět, zdálo se, že se vzdaluje i jí.

A tak dostala tuto odpověď, tento závěr, k němuž Kate dospěla už před několika roky. A Kate teď od ní chtěla, aby jí pomohla. Chtěla, aby ho Rhea na tu velkou změnu připravila.

A to ji překvapovalo. Že Kate ví, že odveze svého bratra od Rhey. Kate se v dopise vyslovila, že je v Rheině zájmu, aby jí pomohla. A také že svého bratra považuje za neschopného řídit svůj vlastní život.

Rhea vstala a vyhlédla z okna nad stolem. A pocítila ten známý hněv jako pokaždé, když se musela zvednout, aby viděla, co dělá svět. Ten člověk musel stavět dům pro obry, pomyslela si. Pozorovala sníh, jak poletuje nízko nad zemí. Na sníh dopadaly bledé sluneční paprsky a to jí připomnělo cesty letadlem nad mraky.

A objevila ji, tu myšlenku, která se celé ráno skrývala vzadu v mysli: Kate se chlubila cizím peřím a to ji dopalovalo nejvíc. Téměř se tomu poznání zasmála. To ona přišla s nápadem, že je potřeba dostat Loneyho z Harlemu. Ale chyběl jí plán útoku. Že by s nějakým přišla, ji ve skutečnosti ani nenapadlo. Všechno to byla jen fantazie.

Rhea vydechla a na okně se utvořil malý mlžný ovál. Cítila prázdnotu, která se dostavovala, kdykoliv se pokusila představit si život s Loneym. Někdy si říkala, že ho vezme domů do Dallasu. Ale ta představa, jak se seznamuje s otcem a matkou, jejími přáteli a babičkou, ji skutečně děsila.

A tak si nejčastěji ve fantazii malovala, že začínají znovu někde, kde předtím nikdo z nich nebyl. V poslední době byl tím vysněným místem Seattle. Opájela se vidinou svěží zeleně, hor a slané vody. Její kamarádka Colleen byla ze Seattlu a Colleen jí vykreslila obraz nebe na zemi. Vypadalo to na dokonalé místo a nebylo daleko. Mohli tam být za dva dny. Možná by se necítil tak vykořeněný.

Rhea přešla ke sporáku a zapálila hořák pod konvicí a myslela při tom na svůj dopis Kate. Musel vyznít zoufale. Napsala jej několik dnů před tím, než si s Loneym vyjela do Little Rockies. Ale ten výlet a skutečnost, že Loney uklidil dům, ji přesvědčily, že Loney dosáhl onoho kritického bodu a překonal ho a je na cestě k nějakému cíli. A ten cíl mu měla dát ona.

Ach, bože, jsem jako nějaká školačka, která chce sbalit nic netušícího kluka, pomyslela si. Vždycky to nenáviděla.

11 /

Slunce bylo kotouč zavěšený vysoko na bílé obloze. Pod ním vše — stromy, kopec na jihu, pohoří Little Rockies — vypadalo ocelově šedé. Domy v Harlemu se k sobě tiskly a sníh vrzal pod nohama. Nízké cihlové budovy v centru neodrážely žádné sluneční paprsky a nic se nehýbalo. Jediná barva na ulici patřila tyrkysovo-bílému Fordu zaparkovanému před prádelnou. Jeho okna byla pokryta námrazou.

Loney si stáhl bundu těsněji kolem krku. Zip byl rozbitý a bundu držela pohromadě jen šňůrka kolem pasu. Kráčel s hlavou sklopenou proti prudkému severnímu větru, který vířil sněhový poprašek na ulici. Prošel kolem drogerie, obchodu s alkoholem a banky. Pak přešel starou silnici a koleje. Odbočil na východ do ulice, která vedla souběžně s kolejemi, a došel až na její konec.

Stál na silnici nějakých sto stop od malého zeleného karavanu. Úzká pěšina ke dveřím byla zafoukaná. Vítr na této straně města vál silněji a cestičku prozrazovala jen tmavší modrá barva ve sněhu.

„Hej!“ vykřikl. „Hej!“

Tiše stál a čekal. A nic se nestalo. Nikdo nepřišel otevřít, závěs na okně se nepohnul. Splácal sněhovou kouli a hodil ji na karavan, dopadla však daleko před ním a roztříštila se o polámané loukoťové kolo, které dřív tvořilo součást plotu. „Vím, že tam jsi!“ Uplácal další kouli, ale tahle se rozpadla, jakmile ji vypustil z ruky, a vítr mu odnesl studený prach zpět do tváře. „Vylez,“ zajíkal se.

Byl na samém konci města a bílá pole za karavanem byla rozbita už jen řadami plotů a stohy. Za poli se prérie táhla až do Kanady.

„Musím s tebou mluvit.“ Nic. Kromě zvuku sílícího větru bylo ticho. Nasadil si kapuci a rozhlížel se, čím by ještě mohl hodit, ale sníh všechno přikryl. Utáhl bundu pevně kolem pasu a vítr mu vstoupil do těla a on cítil, že mu vlhnou oči.

Snažil se dívat na karavan, ale ten se rozmazal do bílých polí, prérií a žlutošedé oblohy. Byla neděle.

„Ty hajzle!“ zakřičel.

12 /

„Co proboha…“

„Šel jsem kolem.“

„Musíš být promrzlý. Pojď dovnitř. A co ten vítr? To je hrozné, jak se najednou rozfoukalo.“ Uchopila Loneyho ruku a vtáhla jej do dveří. „Nedokážu ho snést!“

„Možná to nějak souvisí se mnou,“ řekl.

„No, samozřejmě! Jistěže to souvisí s tebou.“

Rhea jej usadila na rohožku před krb. Čadilo v něm několik topolových polínek. „Sedni si sem, k ohni. Zkus ho prosím trochu oživit. Donesu ti něco na zahřátí.“

Loney se díval, jak odchází, její bosé nohy malé a bílé na béžové rohožce. Rozhlédl se po místnosti. Rhein dům nenavštěvoval často a vždy měl pocit, jako by tady byl poprvé. Zamyšleně si prohlížel nábytek. Byla to samá kůže a dřevo a elegance. Nikdy dřív takový neviděl. Na stěnách visely skutečné malby, byly to ale takové ty obrazy, u kterých si nebyl jistý, co mohou znamenat.

„Doufám, že ti ten čaj bude chutnat,“ zavolala. „Je hodně orientální.“

Uvědomil si, že namísto veselosti si s její jižanskou pohostinností spojuje určitou formálnost. Uvedlo jej to do rozpaků. Když byli v jeho domě, hádali se, vtipkovali, milovali se — někdy zápasili, a jednou dokonce snědli jídlo z konzervy z jednoho talíře. Ale tady, v jejím bytě, byli téměř formální. Věděl, že není dobrý host. Nikdy se u jiných lidí doma necítil příjemně. Moc jich zatím nenavštívil a vždy se dotýkal co nejméně věcí.

Vstal a přešel k posuvným dveřím na jižní straně. Ve slábnoucím světle se leskla rostlina stejně vysoká jako on sám. Zadíval se na jeden ze širokých zářivých listů, pak pohlédl do skla, ale ne skrz ně.

„Jak to vypadá s ohněm?“ zeptala se, když vstupovala do místnosti. „Ach, ty!“ Ale byla šťastná. Udělala obličej a odhalila bílé zuby. Viděl je pak před očima ještě dlouho poté. A cítil se provinile, že na ně myslí. „Dobře, pojď, zkusíme to spolu.“

Čaj odložila na stolek vedle krbu. Loney si prohlížel šálek, ze kterého stoupala pára, a před očima měl tetu, s níž kdysi žil. Vždycky večer spolu pili kakao. Mohl vypít, kolik chtěl, a on chtěl vždycky víc. Od té doby si kakao už nikdy nedal.

„Ach, podívej!“ vyhrkla Rhea. Přiložila další polínko a oheň zaplápolal. „Mám dojem, že to chce znalce, pane Loney.“

Stál vedle ní a oba mlčeli, dívali se, jak oheň roste, dívali se a jejich myšlenky rostly. V tichu stmívajícího se pokoje se Loney zahleděl do ohně a spatřil svůj temný ptačí přízrak. Jeho dlouhé temné perutě se zvedaly a klesaly těsně nad plameny. Dnes byl ladný a on byl vděčný. A chtěl, aby jej spatřila také, ale věděl, že to není možné. Byla ponořena do vlastních myšlenek. A Loney si vedle ní připadal jako žebrák, protože její mysl byla bohatá, a záviděl jí.

„Musíš být velmi jemný,“ řekla. „Dnes v noci, právě teď, musíš být jako jehňátko.“ A vzhlédla k němu. „Budeš?“

Sledoval, jak se přízrak zmenšuje, a bylo mu to líto. Chtěl se o ten okamžik s někým podělit.

13 /

Rhea pozorovala spícího Loneyho a přemýšlela o dvou věcech: Přemýšlela, že Loney je zvláštní jméno, a přemýšlela, že ho nikdy neviděla spát. A napadlo ji, že ty dvě věci spolu nějak souvisejí, že lidé, kteří jsou skutečně osamělí, spí velmi málo a že dívat se na někoho ve spánku je jako dívat se na kolibříka při odpočinku. Spát jej neviděla ani v oněch raných dnech, kdy si byli noví a kdy byli šťastní. Ale pak si to vyložila jako známku síly, ohleduplnosti, jako zvláštní známku mužnosti. Kolikrát jen usnula v jeho náručí a probudila se v jeho náručí a on byl vždy vzhůru. Milovala to na něm a nebylo to podle ní nijak pošetilé. Na muže, kteří pro ni dělali pošetilé věci, byla zvyklá, někdy je k těm pošetilostem sama nutila, třeba když jednoho z nich přiměla, aby k ní doplaval, i když věděla, že plavat neumí, a on tehdy téměř utonul. Ale to už bylo dávno, v Galvestonu, a ona se chovala hloupě. Otřásla se při pomyšlení, jak hloupě se tehdy chovala, ale ještě víc při pomyšlení, že to bylo před pouhými dvěma a půl roky, to léto, než přijela sem nahoru, a že ten muž byl její snoubenec. Byl právník, právě dokončil školu a miloval operu. A miloval ji. Jednou ji představil Beverly Sillsové a později jí řekl, že to byl vrcholný okamžik jeho života, představit vzájemně dvě ženy, které miluje. Styky jeho rodiny na ni udělaly dojem, ale neoslnily ji. Její vlastní rodina, přestože k Beverly Sillsové neměla tak blízko, se účastnila všech dobročinných večeří pro symfonii a divadlo a přispívala značnými obnosy na fotbalový tým Jižní metodistické univerzity a její otec se seznámil s Donem Meredithem. Rhea měla jen nejasné povědomí o tom, kdo Don Meredith je, ale její otec byl přesvědčen, že několik minut s ním stojí za celý život výroby lepenkových krabic a pontonů pro hausbóty a obchodování s pozemky. V zásadě šlo o to, že její otec byl milionář, a protože byl milionář, musel se seznámit s Donem Meredithem, jako se jiní milionáři museli seznámit s Beverly Sillsovou. Dallas byl plný milionářů, kteří se zoufale toužili seznámit s někým slavným. Většinou se však stýkali mezi sebou a pomlouvali Houston, kde se milionáři seznamovali s kosmonauty. A kam přijížděli prezidenti seznámit se s kosmonauty. A s milionáři.

Nyní, milion mil od Houstonu a Dallasu a Galvestonu, se Rhea dívala na spícího Loneyho a přemýšlela nad třetí věcí: Jak je to divné. Jak velmi divné. Utéct. Utéct od rodiny. A muže, s nímž byla zasnoubena. Ona přece nemívala takovou odvahu. Utéct. Skončit jako učitelka. Tady. Na tomto místě, daleko ode všeho. A nejvíc ze všeho skončit v posteli s tímhle mužem, který nikdy nespí, ale teď usnul. Odpočívající temný kolibřík.

Odtáhla se od něj a vstala a přešla k posuvným dveřím. Oheň vyhasl a v místnosti byla tma. Dotkla se hladkého listu rostliny a zvedla oči ke tříčtvrtečnímu měsíci. „Loney, Loney,“ opakovala a cítila se hloupě.

Po špičkách přešla do kuchyně. Malé světlo nad sporákem vrhalo víc stínu než světla, ale aspoň našla láhev vína ve skříňce pod dřezem. Vzala si skleničku, nalila si ji do poloviny a odnesla do obýváku. Loneyho bunda visela přes opěradlo židle, prohmatala ji a našla cigarety. Taková potrhaná krabička. Nekouřil celou noc. Cigaretu si zapálila velkým křišťálovým zapalovačem, který jí dala matka. A napadlo ji, že je to zvláštní dárek. A připadalo jí divné, že jej vrátila na přesně stejné místo na kávovém stolku. Jižanská ženskost, řekla si, a to se jí zdálo úplně nejpotrhlejší.

Posadila se na jednu z nízkých kožených židlí a nohy si složila pod sebe. Ráda by věděla, jak vypadá, drink v jedné ruce, cigaretu v druhé. Avšak v té chvíli, i když ji to zajímalo, jí na tom nezáleželo. Byla doma. A přece nebyla doma. Ale přinejmenším, pomyslela si, jsem něco, ať jsem, kde jsem. A toto jsou mé nejlepší okamžiky.

A tak pila a kouřila a vyhlížela ven na potemnělé domy, obestřené chladným měsíčním svitem. Na ulici se nic nepohnulo. Okolo půlnoci se Loney zavrtěl a řekl: „Jsem malej,“ a Rheu napadlo, jestli byl vzhůru celou dobu nebo jestli vůbec doopravdy spal, ale nic jiného neřekl a ona ztratila pojem o čase.

Brzy ráno ji probudilo štěkání psa a ona cítila jeho mrazivý dech. Později, kolem úsvitu, slyšela slavnostní hlas vycházející z davu jejích myšlenek, jak říká: „Rheo, jsi jediná přítelkyně, kterou na celém světě mám.“

„Vím,“ slyšela vlastní čistý hlas, „a to mě děsí.“ A svítalo a ona si vzpomněla na Seattle.

14 /

Loney snil dlouho a jeho sny byly plné maličkostí. Mimo jiné se mu zdálo o kostele a byl to katolický kostel dole v údolí východně od agentury. Stál vysoko na návrší vedle silnice a byl růžový a po obou stranách měl čtyři vysoká okna. Na hřebeni střechy se v zimním slunci třpytil kovový kříž. Loney byl sám, stál na schodku a prohlížel si dveře z fošen, zamčené visacím zámkem, a připadal si malý. Zkoumal těžké kování, které drželo dveře. Pak postoupil na další schod a přejel prsty po štukách kolem dveří. Zdálo se, že něco hledá, ale nebylo to v kostele. Sešel ze schodů, a když sestoupil na tvrdou zem návrší, uslyšel zvuk podobný větru, ale nefoukalo. Ten zvuk přicházel z dálky a byl pravidelný, jako by se větev stromu třela o střechu. Vycházel zpoza kostela, a tak se vydal tím směrem. Zastavil se na rohu a podíval se do míst, kde se návrší začalo svažovat do údolí, a spatřil ženu. Byla k němu otočená zády, na hlavě měla šátek. Zamířil k ní. Stála s rameny svěšenými a hlavou sklopenou. Procházel mezi hroby a země byla tvrdá a holá. Zastavil se za ní. A ona plakala. Nebo spíš naříkala, jako naříkají indiánské ženy pro své mrtvé. Nerušil ji. Pozoroval ji, dokud si jej sama nevšimla. Když se otočila, poznal, že je mladá, a to ho překvapilo. Obličej měla krásný a nalíčený a její rtěnka byla temně rudá. Na jejím líčení bylo něco starosvětského. A Loney si všiml, že má na sobě starosvětské šaty, podobaly se těm, které ženy mívaly na fotografiích před třiceti lety. Spustila si šátek na ramena a usmála se. V očích neměla slzy. Měl pocit, že jej požádá, aby jí koupil drink, ale ona řekla: „Můj syn odešel.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt Jima Loneyho.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.